Александр Грин
Пурпурові вітрила (збірник)

предоставлено правообладателями http://www.litres.ru/pages/biblio_book/?art=5947799
«Олександр Степанович Грін «Пурпурові вітрила», серія «Всеволод Нестайко радить прочитати»»: Країна Мрій; Київ; 2012
ISBN 978‑617‑538‑104‑5

Аннотация 

До книжки увійшли найвідоміші твори видатного російського письменника‑романтика, чудового пейзажиста, мрійника й тонкого психолога Олександра Гріна. Повість‑феєрія «Пурпурові вітрила» – це зворушлива і романтична казка, що підносить силу любові й людського духу, справжня поема про диво, яке творить людина своїми руками. В основу роману «Та, що біжить по хвилях» покладено романтику моря, загадкові історії кораблів, таємничі матроські легенди. Головний герой твору шукає свій ідеал і свою мрію і віднаходить справжні скарби духовного життя.
Для дітей середнього і старшого шкільного віку.

Олександр Грін
Пурпурові вітрила (збірник)

Пурпурові вітрила
Повість‑казка

Ніні Миколаївні Грін підносить і присвячує автор 
Пбг, 23 листопада 1922 року

I. Провість

Ось і Лонгрену, матросові «Оріона», міцного трьохсот‑тонного брига, на якому він прослужив десять років і який любив більше, ніж син інколи любить рідну неньку, довелося кинути службу.
А сталось усе так. Одного разу, навідавшись вряди‑годи додому, моряк не побачив, як завше ще віддалік, на порозі будинку свою дружину Мері, що сплескувала руками, а тоді щодуху кидалася назустріч. Натомість, біля дитячого ліжечка – нової речі в маленькій Лонгреновій домівці – стояла схвильована сусідка.
– Три місяці я ходила за нею, старий, – мовила вона, – поглянь на свою донечку.
Серце Лонгренові завмерло, коли чоловік схилився над ліжком й побачив восьмимісячне створіння, що зосереджено споглядало його довгу бороду, потім сів, спустив очі й заходився крутити вуса. Вус був мокрий, як у зливу.
– Коли вмерла Мері? – запитав він.
Жінка розповіла сумну історію, раз у раз замовкаючи, щоб зворушливо побавити дівча, й щокроку запевняючи, що Мері в раю. Варто було Лонгренові заглибитись у подробиці, як рай видався йому трохи світлішим за якусь дровітню, тож подумав моряк, що вогонь звичайної лампи – коли б вони наразі були разом, утрьох – правив би за незамінну втіху для жінки, яка відбула до незнаного краю.
Місяців три тому господарські справи у молодої матері були вкрай кепські. З грошей, залишених Лонгреном, добряча половина пішла на лікування після важких пологів, на турботи про здоров’я немовляти; нарешті втрата незначних, але необхідних для життя коштів змусила Мері попросити в борг грошей у Меннерса. Той тримав трактир‑крамницю, і його вважали багачем.
Мері пішла до нього о шостій вечора. Годині о сьомій оповідачка перестріла її на дорозі до Лісса. Заплакана й засмучена Мері сказала, що йде до міста заставити обручку. Вона докинула, що Меннерс погоджувався дати грошей, але ж за це вимагав кохання. Отже Мері нічого не домоглася.
– У нас удома порожнісінько хоч покотися, – кинула вона сусідці. – Сходжу‑но я в місто, і ми з дівчам сяк‑так перебудемося, доки не повернеться чоловік.
Погода того вечора була холодна й вітряна; дарма оповідачка переконувала молодицю не ходити до Лісса на ніч: «Ти змокнеш, Мері, мрячить, а вітер, так і дивись, принесе зливу».
Щоб сходити до міста з приморського села, потрібно не менше трьох годин швидкої ходи, та Мері не послухала оповідачку. «Досить мені колоти вам очі, – зауважила молодиця, – вже й без того нема майже жодної родини, де я не позичила хліба, чаю чи борошна. Заставлю каблучку, та й годі».
Вона сходила, вернула додому, а назавтра занедужала: жінка лежала у гарячці й марила; негода й вечірня мжичка вбила її двостороннім запаленням легенів, як сказав міський лікар, нагодившись на виклик добротливої оповідачки. Вже за тиждень одне місце на двоспальному ліжку Лонгрена порожнювало, а сусідка переселилася в його будинок глядіти й годувати дівчинку. Їй, самотній удові, це було завиграшки. До того ж, – додала вона, – без такого нерозуменяти нудно.
Лонгрен поїхав до міста, звільнився, попрощався з приятелями й вирішив плекати маленьку Ассоль. Доки пискля не трималось як слід на ногах, удова жила в матроса, заступаючи сирітці мати, аж ось прийшла мить, коли Ассоль уже не простяглася на долівці, занісши ніжку через поріг, і Лонгрен рішуче оголосив, що тепер він сам усе робитиме для дівчинки, і, подякувавши вдові за невгамовне співчуття, зажив самотнім життям удівця, зосередивши всі помисли, надії, любов і спогади на маленькій істоті.
Грошей по десяти роках мандрівного життя на руках у чоловіка лишилося негусто. Він став до справи. Незабаром у міських магазинах з’явилися його іграшки – майстерно зроблені маленькі моделі човнів, катерів, однопалубних і двопалубних вітрильників, крейсерів, пароплавів – одне слово, того, що він близько знав, що, з огляду на характер праці, почасти заміняло йому гуркіт портового життя й мальовничий труд плавань. У такий спосіб Лонгрен заробляв стільки, щоб жити в межах помірної економії. Нетовариський з природи, він, після смерті дружини, ще більш замкнувся й дедалі частіше тікав од людей. Іноді на свята його бачили в трактирі, але бувалий моряк ніколи не сідав, а похапцем перехиляв за стійкою склянку горілки й ішов геть, коротко кидаючи навсібіч «так», «ні», «здрастуйте», «прощай», «нічогенько собі» – на всі звертання й кивки сусідів. Гостей він не терпів, тихо спроваджуючи їх не примусом, а такими натяками й вигаданими обставинами, що відвідувачеві не залишалося нічого іншого, як вимислити якийсь привід, аби, бува, не засидітися.
Зрештою, він і сам ні до кого не ходив; отож між ним і земляками постало холодне відчуження, і коли б робота Лонгрена – іграшки – залежала від справ села більше, на плечі йому лягли б значно важчі наслідки таких взаємин. Товари і харчі купував він у місті – Меннерс не міг би похвалитися навіть пачкою сірників, купленою в нього Лонгреном. Так само він сам порався по господарству й терпляче проходив невластиве чоловікові складне мистецтво вирощування дівчинки.
Ассоль було вже п’ять років, і батько посміхався чимраз м’якіше й м’якіше, поглядаючи на її нервове, добре личко, коли, сидячи в нього на колінах, дівча трудилося над таємницею застебнутого жилета або потішно виспівувало матроських пісень – диких ревовіршиків. Передані дитячим голосом ці пісеньки, в яких до того ж частенько бракувало «р», наводили на думку про танок якогось ведмедя, прикрашеного блакитною стрічечкою. У цей час сталася подія, тінь якої, впавши на батька, лягла й на дочку.
Була весна, рання й сувора, як зима, проте по‑інакшому. Тижнів на три припав до холодної землі різкий береговий норд.
Повитягувані на берег рибальські човни лежали на білому піску кілем догори, наче величезні риби, що світили своїми спинами. У таку погоду жодна душа не наважилася б рибалчити. Хіба вряди‑годи погляд вловлював посеред єдиної вулиці якогось бідолаху, що вийшов з дому; холодний вихор, вганяючись із берегових пагорбів у порожнечу обрію, перетворював «відкрите повітря» на суцільну тортуру. З усіх димарів Каперни з ранку до вечора курило, тим‑то на круті дахи лягав дим.
Але ці дні норду виманювали Лонгрена з його теплого будиночка частіше за сонце, що за доброї години закидає море й Каперну покривалами повітряного золота. Лонгрен виходив на місток, який спочивав на довгих рядах паль, і край цього дощатого молу довго курив люльку, роздмухувану вітром, дивлячись, як оголене біля берегів дно димиться сивою піною, а та щосили квапиться слідом за валами, гуркотливий біг яких до чорного, штормового виднокраю наповнює простір табунами фантастичних гривастих істот, які мчать у розгнузданому лютому розпачі до далекої розради. Скиглення й клекіт, ревуча стрілянина величезних злетів води й, здавалося, зримий струмінь вітру, який смугує околиці, – таку силу мав його рівний пробіг, – давали змученій душі Лонгрена ту притертість, приголомшення, що, зводячи горе до неясного суму, діє до пари глибокому сну.
Одного такого дня дванадцятирічний син Меннерса, Хін, помітивши, що батьків човен б’ється під кладками об палі, ламаючи борти, пішов і сказав про це батькові. Тільки‑но почався шторм; Меннерс забув витягти човна на пісок. Отож він зараз же подався на берег і побачив край молу Лонгрена: той курив, стоячи спиною до нього. На березі, крім них двох, не було ані душі. Меннерс рушив кладками, спустився на середині в сповнену скаженого плюскоту воду і відв’язав шкот; стоячи в човні, відчайдух вирішив пробиратися до берега, хапаючись руками за палі. Про весла він забув, і тієї ж миті, коли, заточившись, Меннерс не встиг схопитися за найближчу палю, сильний удар вітру жбурнув ніс човна від кладок у бік океану. Тепер навіть, витягнувшись на всю довжину тіла, Меннерс не дістав би найближчої палі. Вітер і хвилі, гойдаючи човен, несли його у згубний простір. Опинившись на слизькому, Меннерс хотів було кинутися у воду і поплисти до берега, але припізнився з рішенням, – човен‑бо вертівся вже геть поряд із кінцем молу, де немала глибина води й лють валів обіцяли неминучу загибель. Між Лонгреном і Меннерсом, що його несло в буремну далечінь, був щонайбільше десяток сажнів ще рятівної відстані, адже на кладках під рукою в Лонгрена висів, згорнутий у моток, канат з уплетеним в один його кінець грузилом. Ти м канатом послуговувалися у негоду, коли треба було пристати, – тоді‑таки його просто кидали з кладок.
– Лонгрене! – закричав смертельно наляканий Меннерс. – Чого стоїш, як пеньок? Бачиш, мене несе; кидай причал!
Лонгрен мовчав, спокійно дивлячись на метання Меннерса в човні, хіба що дим з його люльки жбухнув іще сильніше, і він, забарившись, вийняв її з рота, щоб краще бачити, що діється.
– Лонгрене! – волав Меннерс. – Хіба ти мене не чуєш, я гину, рятуй!
А проте, Лонгрен і пари з рота не пустив; здавалося, він не чув розпачливого крику. Поки човен не віднесло ген‑ген, так що слова‑крики Меннерса ледь‑ледь долітали, він навіть із ноги на ногу не переступив. Меннерс ридав від жаху, заклинав матроса бігти до рибалок, благати на допомогу, обіцяв гроші, загрожував і сипав прокльонами, але Лонгрен лише підійшов ближче до самого краю молу, щоб не відразу спустити з ока метання й стрибки човна. «Лонгрене, – зачув він глухе, як, сидячи всередині, хтось розібрав би, що йому кричать з даху, – рятуй!» Тоді, набравши повітря й глибоко вдихнувши, щоб вітер не вкрав жодного слова, Лонгрен крикнув:
– Вона так само просила тебе! Думай про це, поки ще живий, Меннерсе, і не забудь!
Тоді крики стихли, і Лонгрен пішов додому. Ассоль, прокинувшись, побачила, що батько сидить перед тьмяною лампою в глибокій задумі. Почувши голос дівчинки, що кликала його, він підійшов до неї, міцно поцілував і прикрив збитою ковдрою.
– Спи, мила, – мовив він, – до ранку ще далеко.
– Що ти робиш?
– Чорну іграшку я зробив, Ассоль, – спи!
Наступного дня тільки й мови було в капернянців, що про зниклого Меннерса, а на шостий день привезли його самого, умирущого й лютого. Розповідь нещасника швидко облетіла околишні сільця. Меннерса носило до вечора; коли він уже був виснажений до решти, щоразу налітаючи на борти і дно човна, і витримав страшну боротьбу з скаженими хвилями, які вперто загрожували викинути в море збожеволілого крамаря, його підібрав пароплав «Лукреція», який ішов у Кассет. Застуда й зворушення жаху загнали Меннерса на той світ. Бідолаха прожив трохи менш сорока восьми годин, поклявши Лонгрена всіма нещастями, можливими на землі й в уяві. Розповідь Меннерса про те, як матрос споглядав його загибель і відмовився допомогти, промовиста тим більше, що бідолаха ледве дихав й стогнав, уразила жителів Каперни. Не кажучи вже про те, що мало серед них було тих, хто міг пам’ятати образу, тяжчу, ніж ту, що її вчинено Лонгренові, і побиватися так сильно, як побивався він до кінця життя за Мері, – їм було бридко, незрозуміло, вражало їх, що Лонгрен мовчав. Мовчки , до своїх останніх слів, кинутих навздогін Меннерсові, Лонгрен стояв; стояв нерухомо, строго й тихо, мов суддя , виявивши глибоку зневагу до Меннерса – щось більше за ненависть було в його мовчанні, і це всі відчували. Якби він кричав, виказуючи жестами або метушливістю зловтіху, або в якийсь інший спосіб – свій тріумф, зауваживши розпач Меннерса, рибалки зрозуміли б його, але він вчинив інакше, аніж чинили вони – вчинив переконливо незрозуміло й цим поставив себе над іншими, словом, зробив те, чого не прощають. Ніхто вже не кланявся йому, не подавав руки, не скидав на нього знайомим привітним оком. На віки вічні залишився старий осторонь сільських справ; хлопчаки, вгледівши його, кричали навздогін: «Лонгрен утопив Меннерса!». Та він і вусом не моргнув. Так само, здавалося, моряк не помічав і того, що в трактирі або на березі, серед човнів, рибалки замовкали при ньому, сахаючись мов зачумленого. Випадок з Меннерсом закріпив досі неповне відчуження. Сповнившись по вінця, воно викликало пекучу взаємну ненависть, тінь якої впала й на Ассоль.
Дівчинка зростала без подруг. Зо два‑три десятки її однолітків, які жили в Каперні, просоченій, як губка водою, грубим родинним началом, за основу якого правив непохитний авторитет матері й батька, перейнятливі, як усі діти на світі, раз і назавжди викреслили маленьку Ассоль зі сфери свого заступництва й уваги. Відбулося це, зрозуміло, поступово, завдяки напучуванню й окрикам дорослих набуло характеру страшної заборони, а потім, посилене пересудами й кривосуддям, перетворилося в дитячих головах на страх до матроської домівки.
До того ж замкнутий спосіб життя Лонгрена дав волю тепер істеричній мові плітки; подейкували, що матрос, мов, десь когось уколошкав, і відтоді його не беруть служити на судна, а сам він похмурий і відлюдькуватий, адже «його гризе нечисте сумління». Граючись, діти гнали Ассоль, щойно дівчинка наближалася до них, обкидали болотом і дражнили, кидаючи в обличчя, що батько її їв людське м’ясо, а нині фальшує гроші. Наївні її спроби з кимось потоваришувати раз по раз закінчувалися гірким плачем, синцями, саднами й іншими проявами громадської думки ; врешті‑решт дівчинка вже не ображалась, але часом, однак, питала батька:
– Скажи, чого нас не люблять?
– Е, Ассоль, – говорив Лонгрен, – хіба вони вміють любити? Любити треба вміти, а на це вони якраз і нездатні.
– Як це – вміти ?
– А ось так!
Він брав дівчинку на руки й міцно цілував сумні очі, що мружилися від ніжного задоволення.
Найчастіше Ассоль розважалася, залізаючи вечорами або у свято до батька на коліна, коли старий, відставивши банки із клейстером, інструменти й відклавши незакінчену роботу, сідав, скинувши фартуха, відпочити, із люлькою в зубах, – й, крутячись у дбайливому кільці батьківської руки, чіпала різні частини іграшок, розпитуючи про їхнє призначення. Так зачиналася своєрідна фантастична лекція про життя й людей – лекція, у якій, з огляду на колишній спосіб життя Лонгрена, випадковості, випадок назагал, – дивовижні, неймовірні й незвичайні події посідали чільне місце. Лонгрен, називаючи дівчинці ймена снастей, вітрил, предметів морського побуту, поступово захоплювався, переходячи від пояснень до різних епізодів, у яких грали свою роль то поземна катеринка, то стернове кермо, то щогла або певний різновид човна тощо, а від окремих ілюстрацій цих переходив до широких картин морських мандрівок, вплітаючи забобони в дійсність, а дійсність – в образи своєї фантазії. Ту т з’являлася й тигрова кішка , вісниця корабле‑трощі, і наділений даром мовлення морський півень, піти проти наказів якого означало збитися з курсу, і «Летючий Голландець» із шаленим своїм екіпажем; прикмети, примари, русалки, пірати – словом, усі байки, що ними моряки розважаються на дозвіллі в штиль або забившись до улюбленого шинка. Розповідав Лонгрен також про тих, хто вижив у кораблетрощі, про тих, хто здичавів і згубив дар мови, про таємничі скарби, бунти каторжників і про всяку всячину, і дівчинка слухала його уважніше, ніж, далебі, хтось прихиляв своє вухо до Колумба, коли той уперше розказував про новий материк. «Ну ж бо, кажи ще», – просила Ассоль, коли Лонгрен, замислившись, замовкав, і засинала в нього на грудях з головою, повною чудесних снів.
Також за велику, завжди матеріально суттєву втіху дівчинка мала появу крамарчука з міської іграшкової крамниці, що охоче купувала роботи Лонгрена. Щоб загодити батька й уторгувати зайве, чоловік брав із собою для дівчинки кілька яблук, солодкий пиріжок, жменю горіхів. Торгуватись Лонгренові було не до вподоби, отож зазвичай старий просив справжню вартість, а крамарчук зменшував. «Ех, ви, – казав Лонгрен, – та я цілісінький тиждень сидів над цим ботом. (Бот був п’ятивершковий.) Глянь‑но, що за міцність, а углиб, а доброта? Бот цей п’ятнадцять чоловік витримає, хоч би у негоду». Кінчалося тим, що тиха метушня дівчинки, яка муркотіла над своїм яблуком, позбавляла Лонгрена стійкості й бажання сперечатися; він ішов на поблажку, а крамарчук, набивши кошик чудовими, міцними іграшками, ішов, посміюючись у вуса. Всю домашню роботу Лонгрен робив сам: колов дрова, носив воду, розпалював грубу, готував, прав, прасував білизну й, окрім усього цього, устигав працювати задля грошей. Коли Ассоль виповнилося вісім років, батько навчив її читати й писати. Тепер іноді він брав дівча із собою в місто, а з часом при нагоді міг послати одну, якщо треба було забрати гроші в крамниці чи занести товар. Це траплялося не часто, хоча Лісс лежав усього за чотири версти від Каперни, але дорога до нього йшла лісом, а в лісі багато чого може налякати дітей, окрім фізичної небезпеки (її, щоправда, важко зустріти так близько біля міста, проте на оці мати‑таки не завадить). Тим‑то лише в гарні дні, вранці, коли хаща обабіч дороги повнилася сонячною зливою, квітами й тишею, так що вразливості Ассоль не загрожували фантоми уяви, Лонгрен відпускав доньку до міста.
Якось, посеред такої подорожі до міста, дівчинка присіла край дороги, щоб з’їсти шматок пирога, покладеного в кошик на сніданок. Помалу жуючи, перебирала вона іграшки; дві‑три з них мала бачила вперше: їх Лонгрен змайстрував уночі. Одна така новинка являла собою крихітну гоночну яхту; біле суденце розпустило червоні вітрила, зроблені з окрайків шовку, що ним Лонгрен обклеював пароплавні каюти, якими судилося милуватися багатому покупцеві. Тут, певно, зробивши яхту, він не знайшов на вітрила нічого кращого за клапті червоного шовку. В Ассоль аж очі розгорілися. Полум’яна весела барва так яскраво палахкотіла у її руці, ніби вона тримала вогонь. Дорогу перетинав струмок, з перекинутим через нього жердяним містком; струмок праворуч і ліворуч ішов у ліс. «Якщо я спущу її на воду трохи поплавати, – міркувала Ассоль, – вона ж не промокне, а потім я її витру». Зайшовши в ліс за місток, за водою, дівчинка обережно спустила в струмок біля самого берега чарівне судно; за мить у прозорій воді зайнявся червоний відбиток од вітрил: прошивши тканину, полохке світло забарвило у рожеве білі камінці на дні. «Ти звідки приплив, капітане? – поважно спитала Ассоль якусь мальовану думкою особу й, відповідаючи сама собі, сказала: – Я приплив… приплив… приплив я з Китаю». – «А що привіз?» – «Що привіз, про це не скажу». – «А, он як ти, капітане! Начувайся, посаджу я тебе назад у кошик». Тільки‑но капітан вирішив‑таки смиренно відповісти, що пожартував і ладен показати слона, як раптом тихий відплив берегової течії повернув яхту носом на середину струмка, і, наче справжня, на повний хід відштовхнувшись од берега, вона рівно поплила вниз. Миттю змінився масштаб видимого: струмок здався дівчинці широченною рікою, а яхта – далеким великим судном, до якого, мало не падаючи у воду, перелякана й розгублена, простирала вона руки. «Капітан злякався», – подумала дівчина й кинулася за іграшкою, яка пливла від неї, сподіваючись, що її десь приб’є до берега. Поквапом тягнучи неважкого, але незручного кошика, Ассоль повторювала: – «О, господи! Це ж треба таке…» – Вона намагалася не спускати з очей гарненький трикутник вітрил, що повільно віддалявся, раз у раз перечіпалася, падала й знову бігла.
Досі Ассоль не заходила так глибоко в лісові нетрі. Їй, захопленій палким бажанням упіймати іграшку, ніколи було роздивлятися на всі боки; біля берега, де вона метушилася, не бракувало перешкод, на які слід було зважати. Волохаті стовбури полеглих дерев, ями, висока папороть, шипшина, жасмин і ліщина заважали їй щокроку; долаючи їх, вона поступово втрачала сили, зупиняючись дедалі частіше й частіше, щоб передихнути або змахнути з обличчя клейку павутину. Коли потягнулись у ширших місцях осокові й очеретяні чагарі, Ассоль вже була загубила з очей червоне блискотіння вітрил, але, оббігши закрут течії, знову побачила, як вони статечно, а проте невпинно тікають геть. Якось вона озирнулась, і лісова громада з її розмаїттям, коли димні стовпи світла в листі сусідять із темними розпадинами дрімучих сутінків, глибоко вразила дівчинку. На мить злякавшись, вона знову згадала про іграшку й, кілька разів випустивши глибоке «х‑у‑у‑х», щодуху побігла далі.
Така‑от марна й тривожна гонитва тривала з годину, аж з подивом і водночас з полегкістю Ассоль побачила, що дерева попереду вільно розсунулися, пропустивши синій розлив моря, хмари і край жовтого піщаного урвища, на який вона вибігла, майже знесилена. Ту т було гирло струмка; розлившись нешироко й мілко, так що мріла струмлива блакить каміння, він зникав у зустрічній морській хвилі. З невисокого, поритого корінням урвища Ассоль побачила, що біля струмка, на пласкій каменюці, спиною до неї сидить людина, тримаючи в руках яхту‑втікачку, і на всі боки оглядає її з цікавістю слона, який упіймав метелика. Почасти заспокоєна тим, що іграшка ціла, Ассоль сповзла урвищем й, підійшовши впритул до незнайомця, устромила в нього пильний погляд, очікуючи, коли він підніме голову. А проте незнайомець так захопився спогляданням лісового сюрпризу, що дівчинка встигла роздивитися його з голови до ніг, з’ясувавши, що таких людей вона ще зроду‑віку не бачила.
Зрештою перед нею був не хто інший, як Егль, – мандрівник, який ходив пішки, знаний збирач пісень, легенд, переказів і казок. Сиві кучері пасмами випадали з‑під його бриля; у сірій блузі, засунутій в сині штани, і високих чоботах він був схожий на мисливця; однак білий комірець, краватка, пояс, де сріблилося повно блях, тростина й сумка з новеньким нікелевим замочком виказували в ньому городянина. Його обличчя, коли можна назвати обличчям ніс, губи й очі, що визирали з буйної променистої бороди й пишних, напрочуд рогачкуватих вусів, здавалося б мляво‑прозорим, якби не очі, сірі, як пісок, і блискучі, мов чиста сталь, з поглядом сміливим і сильним.
– Тепер віддай мені, – боязко озвалося дівча. – Ти вже погрався. А як ти її впіймав?
Егль підняв голову і випустив із рук яхту, – так раптово пролунав схвильований голосок Ассоль. Старий з хвилину розглядав її, посміхаючись і повільно пропускаючи бороду у великій, жилавій жмені. Не раз прана ситцева сукня ледь прикривала до колін худенькі, засмаглі ноги дівчинки. Її темне густе волосся, сховане в мереживну косинку, збилося, падаючи на плечі. Кожна риса Ассоль була виразно легка й чиста, мов ластівчин політ. Темні, з відтінком важкого питання очі здавалися трохи старші за обличчя; його неправильний м’який овал ушляхетнювала та чарівна засмага, що нею зазвичай вирізняється біла здорова шкіра. Напіврозкритий ротик виблискував лагідною посмішкою.
– Клянуся Гріммами, Езопом і Андерсеном, – сказав Егль, позираючи то на дівчинку, то на яхту. – Це щось особливе. Слухай‑но ти, рослино! Твоя штуковина?
– Та уже ж моя, я бігла за нею вздовж усього струмка; думала, що вмру. Вона була тут?
– В акурат біля моїх ніг. Якби не кораблетроща, то я, береговий пірат, не вручив би тобі цей приз. Залишену екіпажем яхту викинув на пісок тривершковий вал – між моєю лівою п’ятою й кінцем ціпка. – Він стукнув палицею. – Як тебе звуть, мацюпко?
– Ассоль, – сказала дівчинка, ховаючи до кошика іграшку, що її подав Егль.
– Гаразд, – вів далі незрозумілу мову старий, не зводячи очей, у глибині яких поблискувала усмішка доброго гумору. – Власне, твоє ім’я мені було ні до чого. Добре, що воно таке дивне, таке однотонно музичне, наче посвист стріли або дудніння морської черепашки: що б я робив, якби ти мала одне з тих благозвучних, але нестерпно звичних імен, далеких од Прекрасного Невідомого? Тим більше я не хочу знати, хто ти, хто твої батьки і як ти живеш. Навіщо псувати зачарування? Сидячи на цій брилі, я переймався порівняльним вивченням фінських і японських сюжетів… аж раптом струмок виплеснув цю яхту, а потім з’явилася ти… Така, як є. Я, любонько, поет у душі – хоч сам ніколи і не віршував. Що в тебе в кошику?
– Човники, – сказала Ассоль, розмахуючи кошиком, – потім пароплав і ще три таких будиночки із прапорами. В них живуть солдати.
– Чудово. Тебе послали продати. По дорозі ти вирішила погратися. Пустила яхту поплавати, а та втекла – еге ж?
– Ти що, бачив? – із сумнівом запитала Ассоль, намагаючись згадати, чи не розповіла вона це сама. – Тобі хтось сказав? Чи ти вгадав?
– Я це знав.
– Звідки?
– Бо я – найголовніший чарівник.
Ассоль зніяковіла: її напруга при цих словах Егля перейшла межу переляку. Пустельний морський берег, тиша, запаморочлива пригода з яхтою, незрозуміла мова старого з блискучими очима, велич його бороди й волосся мало‑помалу здавалися дівчинці якоюсь сумішшю надприродного з дійсністю. Варто було б зараз Еглеві скривити лице або щось крикнути, і дівчинка помчала б геть, заплакавши й тремтячи від страху. Але Егль, помітивши, як широко розкрилися її очі, зробив крутий вольт.
– Тобі нема чого боятися мене, – серйозно сказав він. – Навпаки, мені хочеться поговорити з тобою відверто.
Тільки тут він усвідомив собі, що в дівочому обличчі справило на нього найбільше враження. «Мимовільне очікування прекрасного, блаженної долі, – вирішив він. – Ет, чом я не народився письменником? Який чудовий сюжет».
– Ану ж бо, – правив Егль далі, намагаючись закруглити оригінальне становище (схильність до міфотворчості – наслідок повсякчасної роботи – була сильніша за побоювання кинути у невідомий ґрунт насіння великої мрії), – ану ж Ассоль, слухай мене уважно. Був я в тому селі – звідки ти, мабуть, ідеш, словом, у Каперні. Я люблю казки й пісні, і просидів я в селі тому цілий день, сподіваючись почути що‑небудь ніким не чуте. Але у вас не розповідають казок. У вас не співають пісень. А якщо розповідають і співають, то, знаєш, ці історії про хитрих селян і солдатів, знов і знову вихваляючи шахрайство, ці брудні, наче немиті ноги, грубі, як бурчання у животі, коротенькі чотиривірші з жахливим мотивом… Стоп, я заплутався. Почну спочатку.
Подумавши, він продовжував так:
– Не знаю, скільки пройде років, – тільки в Каперні розцвіте одна казка, і пам’ятатимуть її довго. Ти вже виростеш, Ассоль. Якось уранці ген‑ген, у морі під сонцем блисне пурпурове вітрило. Сяюча махиня пурпурових вітрил білого корабля рушить, розтинаючи хвилі, просто до тебе. Тихо плистиме цей чудесний корабель, без криків і пострілів; на березі збереться повно народу, дивуючись і ойкаючи: і ти стоятимеш там. Корабель підійде велично до самого берега під звуки прекрасної музики; чепурний, у килимах, у золоті й квітах, відпливе від нього стрімкий човен. – «Навіщо ви приїхали? Кого ви шукаєте?» – спитають люди на березі. Тоді ти побачиш хороброго гарного принца; він стоятиме й простягатиме до тебе руки. – «Добридень тобі, Ассоль! – скаже він. – Геть далеко звідси я побачив тебе уві сні й приїхав, щоб відвезти тебе назавжди у своє царство. Та м ти житимеш зі мною в рожевій глибокій долині. У тебе буде все, чого запрагне твоя душа; житимемо з тобою ми так дружно й весело, що ти ніколи не знатимеш сліз і суму». Він посадить тебе в човен, привезе на корабель, і ти вирушиш назавжди в блискучу країну, де сходить сонце й де зірки спустяться з неба, щоб привітати тебе з прибуттям.
– Це все мені? – тихо запитала дівчинка. Її серйозні очі, повеселівши, зайнялися довірою. Небезпечний чарівник, зрозуміло, так би не сказав; вона підійшла ближче. – А що, коли він уже приплив… той корабель?
– Не так швидко, – заперечив Егль, – спочатку, як я сказав, ти виростеш. Потім… Що казати? Це буде, і крапка. Що б ти тоді зробила?
– Я?
Вона глянула в кошик, але, певно, не знайшла там нічого, щоб б могло правити за істотну винагороду.
– Я б його любила, – кинула вона, і не надто твердо додала: – Якщо він не б’ється.
– Ні, не битиметься, – сказав чарівник, таємниче підморгнувши, – це точно, я тобі обіцяю. Йди, дівчинко, і не забудь того, що сказав тобі я між двома ковтками ароматичної горілки й роздумами над піснями каторжників. Іди. Хай буде мир пухнастій твоїй голові!
Лонгрен саме длубався у своєму маленькому городі, обкопуючи кущі картоплі. Підвівши голову, він угледів Ассоль, яка прожогом бігла до нього з радісним і нетерплячим обличчям.
– Ну, от… – сказала вона, силкуючись звести дух, і вхопилася обома руками за батьків фартух. – Слухай, що я тобі розкажу… На березі, там, ген‑ген, сидить чарівник…
Вона почала із чарівника і його цікавого провіщення. Гарячка думок заважала їй передати подію поступово. Далі йшов опис зовнішності чарівника й – у зворотному порядку – гонитва за яхтою‑втікачкою.
Лонгрен вислухав дівчинку, не перебиваючи, без посмішки, і, коли вона скінчила, уява швидко намалювала йому невідомого старого з ароматичною горілкою в одній руці й іграшкою – в іншій. Він одвернувся, але, згадавши, що у значних випадках дитячого життя людині варто триматися серйозно і дивуватись, урочисто закивав головою, мовлячи:
– Так, так; за всіма ознаками, кому ж воно бути, як не чарівникові. Хотів би я на нього подивитись… Але ти, коли підеш знову, не звертай убік; заблукати в лісі неважко.
Кинувши лопату, він сів до низького тину й посадив дівчинку на коліна. Страшно втомлена, вона намагалася ще додати деякі подробиці, але спека, хвилювання й слабість робили своє: її хилило на сон. Очі її злипалися, голова опустилася на тверде батьківське плече, мить – і вона злетіла би в країну сновидінь, як раптом, стурбована раптовим сумнівом, Ассоль сіла прямо із закритими очами й, упираючись кулачками в жилет Лонгрена, голосно сказала: – Як ти гадаєш, припливе чарівників корабель за мною чи ні?
– Припливе, – спокійно відповів матрос, – якщо тобі це сказали, значить усе так і є.
«Виросте, забуде, – подумав він, – а поки… Не варто віднімати в тебе таку іграшку. Бо ж чимало доведеться в майбутньому побачити тобі не червоних, а брудних і хижих вітрил: у далині – ошатних і білих, а зблизька – драних і нахабних. Якийсь обходисвіт пожартував з моєю дівчинкою. То й що?! Добрий жарт! Жарт та й годі! Дивися, як тебе зморило, – півдня в лісі, у хащі. А що ж до червоних вітрил думай, як я: побачиш ти пурпурові вітрила».
Ассоль спала. Лонгрен, діставши вільною рукою люльку, задимів, і вітер поніс дим понад тином, до куща, який ріс із зовнішнього боку городу. Під кущем, спиною до тину, жуючи пиріг, сидів молодий жебрак. Розмова батька з дочкою звеселила його, а запах гарного тютюну налаштував на ласий лад.
– Дай, господарю, біднякові закурити, – сказав він крізь лозини. – Коли взяти твій тютюн, то мій, можна сказати, трутизна.
– Я б дав, – майже прошепотів Лонгрен, – але тютюн у мене в тій кишені. Бачиш‑но, мені не хочеться будити дочку.
– Гай‑гай! Прокинеться, знову засне, а перехожий узяв та й покурив.
– Ну, – заперечив Лонгрен, – ти таки не без тютюну, а дитина стомилася. Зайди, якщо хочеш, пізніше.
Жебрак презирливо сплюнув, настромив на палицю мішок і заходився пояснювати: – Принцеса, ясна справа. Убив ти їй у голову ці заморські кораблі! Ех ти, дивак‑дивачисько, а ще хазяїн!
– Слухай‑но, – шепнув Лонгрен, – я, мабуть, розбуджу її, але тільки потім, щоб намилити твою здоровенну шию. Забирайся геть!
За півгодини жебрак сидів у трактирі за столом з десятком рибалок. Позаду них, інколи смикаючи чоловіків за рукав, інколи знімаючи через їхнє плече склянку з горілкою, – звісно, для себе, – сиділи гінкі жінки із вигнутими бровами й руками круглими, мов бруковий камінь. Жебрак, скипаючи образою, розповідав:
– …І не дав мені тютюну. «На твоє повноліття, – каже, – припливе особливий червоний корабель… По тебе. Адже судилося тобі вийти за принца. І тому, – мовить, – чарівникові – вір». Але я кажу: «Буди, буди, мов, тютюну дістати». Бо ж він біг за мною півдороги.
– Хто? Що? Про що він говорить? – лунали цікаві голоси жінок. Рибалки, ледве повертаючи голови, товкмачили з усмішкою:
– Лонгрен з дочкою здичавіли, а може, звихнулися розумом; ось чоловік розповідає. Чаклун був у них, так треба розуміти. Вони чекають – баби, вам би не проґавити! – заморського принца, і ще під червоними вітрилами!
За три дні, вертаючись із міської крамниці, Ассоль уперше почула: – Агов, шибенице! Ассоль! Глянь‑но сюди! Червоні вітрила пливуть!
Дівчинка, здригнувшись, мимоволі глянула з‑під руки на відкрите море. Потім обернулася туди, звідки лунали крики; там, кроків за двадцять од неї, стояла купка хлопців; вони гримасували, показуючи їй язика. Зітхнувши, дівча побігло додому.

II. Ґрей

Якщо Цезареві здавалося, що краще бути першим у селі, ніж другим у Римі, то Артур Ґрей міг не заздрити Цезареві у його мудрому бажанні. Він народився капітаном, хотів бути ним і став ним.
Величезний будинок, у якому з’явився на світ Ґрей, був похмурий усередині й вражав своєю величчю зовні. До причілку тулилися квітник і частина парку. Кращі сорти тюльпанів – сріблисто‑блакитних, фіолетових й чорних з рожевою тінню – примхливо зміїлися на газоні разками намиста. Старі дерева парку дрімали в розсіяному напівсвітлі над осокою звивистого струмка. Огорожа замка, – це ж бо був справжнісінький замок, – складалася з кручених чавунних стовпів, з’єднаних залізним візерунком. Угорі кожен стовп вивершувала пишна чавунна лілія; з нагоди усіляких урочистостей ці чаші наповнювалися олією і гнали геть нічну темряву, палаючи в довжелезному вогненному шерезі.
Батько й мати Ґрея були гордовитими бранцями свого становища, багатства й законів того суспільства, стосовно якого могли говорити «ми». Частина їхньої душі, зайнята галереєю предків, не вартує особливої уваги, інша частина – уявне продовження галереї – починалася з маленького Ґрея, приреченого згідно з відомим, заздалегідь складеним планом прожити життя й умерти так, щоб його портрет можна було повісити на стіні і це не вийшло на шкоду родовій честі. А проте трапилася невелика помилка: Артур Ґрей народився з живою душею, що їй не надто кортіло продовжувати лінію фамільного начертання.
Ця жвавість, ця довершена перекрученість хлопчика раптом вималювалася на восьмому році його життя; тип лицаря примхливих вражень, шукача й чудотворця, тобто людини, яка з сили‑силенної життєвих ролей узяла найнебезпечнішу й найбільш зворушливу – роль провидіння, визначився в Ґреї ще тоді, коли, приставивши до стіни стільця, хлопчина дістав картину, на якій було зображене розп’яття, і вийняв цвяхи із закривавлених рук Христа, інакше кажучи, просто взяв і замазав їх блакитною фарбою, поцупленою в маляра. Йому здавалося, що в такому вигляді картина сприймається краще. Перейнявшись цією неповторною справою, він уже почав був замальовувати й ноги розіп’ятого, аж тут його піймав на шкоді батько. Старий зняв хлопчика зі стільця за вуха й запитав:
– Ти навіщо зіпсував картину?
– Нічого не зіпсував.
– Це робота знаменитого художника.
– Мені однаково, – сказав Ґрей. – Я не можу допустити, щоб на моїх очах з рук стирчали цвяхи й текла кров. Мені це не подобається.
У відповіді сина Ліонель Ґрей, сховавши під вусами посмішку, впізнав себе й вирішив хлопця не карати.
Ґрей без перестанку вивчав замок, доходячи приголомшливих відкриттів. Так, десь на горищі хлопець відкопав сталевий лицарський мотлох, книги у палітурках із заліза й шкіри, спорохнілий одяг й полчища голубів. У льосі, де зберігалося вино, його допитливий розум відкрив лафіт, мадеру, херес. Ту т, у каламутному світлі гострих вікон, що їх облягали косі трикутники кам’яних склепінь, стояли маленькі й великі барильця; найбільше, у формі плаского кола, розляглося на всю поперечну стіну льоху, столітній темний дуб бочки блищав як відшліфований. Поміж барил у плетених кошиках зелено й синьо мінилися пузаті сулії. На камінні і на земляній підлозі росли сірі гриби з тонкими ніжками: скрізь – цвіль, мох, вогкість, кислий, важкий дух. Ген‑ген, у дальньому кутку золотилася величезна павутина, щойно в ній ловився промінець вечірнього сонця. В одному місці було зарито дві бочки розкішного аліканте, що його любили перехилити ще в часи Кромвеля, і винар, показуючи Ґрею на порожній куток, щоразу переповідав історію знаменитої могили, у якій лежав мрець, живіший за зграю фокстер’єрів. Зачинаючи розповідь, оповідач не забував перевірити, чи крутиться кран на великому барилі, і варто було йому встановити це, як йому попускало і сльози надто міцної радості мимоволі зблискували в його повеселілих очах.
– Ну ось що, – говорив Польдішок Ґреєві, всідаючись на порожню скриню і набиваючи гострий ніс тютюном, – ти бачиш онде те місце? Та м лежить таке вино, за яке перший‑ліпший п’яниця ладен був би позбутись язика, – лиш би перехилити невеликий келишок. У кожній бочці сто літрів речовини, що підриває душу й перетворює тіло на безживне тісто. Його колір темніший за барву вишні, і його так просто не плеснеш із пляшки. Те вино густе, наче гарні вершки. Воно ховається в барилах із чорного дерева, міцного, наче залізо. На них подвійні обручі червоної міді. На обручах написано латиною: «Мене вип’є Ґрей, коли буде в раю». Тлумачили цей напис так докладно й розлого, що твій прадід, високого роду Симеон Ґрей, збудував дачу, назвав її «Раєм», і поклав у такий спосіб, удавшись до безневинної дотепності, припасувати загадковий вислів до дійсності. Та що ти думаєш? Він умер, як тільки почали збивати обручі, від розриву серця, – так шарпав собі нерви ласий дідок. Відтоді барило це ніхто не чіпає. З’явилося переконання, що дорогоцінне вино принесе нещастя. Справді, таку загадку не задавав єгипетський сфінкс. Він, щоправда, спитав одного мудреця: «Чи з’їм я тебе, як з’їдаю всіх?» Скажеш правду – залишишся живий», але ж якщо добре подумати…
– Здається, з крана знову крапає, – перебивав сам себе Польдішок, сунучи боком у куток, а тоді, перевіривши крана, вертався з відкритим, світлим обличчям. – Так. Добре все зваживши, а головне, не кваплячись, мудрець міг би сказати сфінксові: «Підемо, хлопче, вип’ємо, і ти забудеш про ці дурниці». «Мене вип’є Ґрей, коли буде в раю!» Як зрозуміти? Вип’є, коли вмре, чи як? Дивно. Отже він святий, отже він не п’є ні вина, ні звичайної горілки. Допустимо, що «рай» означає щастя. Але якщо питання стоїть так, то будь‑яке щастя втратить половину своїх блискучих пір’їнок, тільки‑но щасливець щиро запитає себе: чи є воно раєм? От у чому річ. Аби з такого барила з легким серцем напитися й сміятися, мій хлопче, сміятися добре, треба однією ногою стояти на землі, іншою – на небі. Є ще третє припущення: що коли‑небудь Ґрей доп’ється до блаженно‑райського стану й зухвало спорожнить барильце. Але тоді б, хлопчику, не те, що пророцтво збулося, – це був би звичайнісінький трактирний бешкет.
Вкотре встановивши, що з краном на великому барилі усе гаразд, Польдішок зосереджено й похмуро закінчував:
– Ці барила привіз 1793 року твій предок, Джон Ґрей, з Лісабона, на кораблі «Біґль»; за вино довелося викласти аж дві тисячі золотих піастрів. Напис на бочках вирізьбив зброяр Веніамін Ельян з Пондішері. Бочки закопані в землю на шість футів і присипані попелом з виноградних стебел. Цього вина ніхто не пив, не куштував і не покуштує.
– Я вип’ю його, – сказав якось Ґрей і тупнув ногою.
– Оце відчайдух! – зауважив Польдішок. – Невже вип’єш його в раю?
– Звісно. Ось рай!.. Він у мене, бачиш? – Ґрей тихо засміявся, розкривши свою маленьку руку. На ніжну, проте з чіткими обрисами долоню впало сонячне проміння, і хлопчик стис пальці в кулак. – Ось він, тут!.. То є, то знову нема…
Говорячи це, він то розкривав, то стискав руку й нарешті, задоволений своїм жартом, вибіг поперед Польдішока і кинувся похмурими сходами у коридор нижнього поверху.
На кухню заходити Ґреєві суворо заборонялося, проте, відкривши одного разу цей дивний, сповнений вогню ватри світ пари, кіптяви, шипіння, клекотання киплячих рідин, стукоту ножів і смачних запахів, хлопчик вчащав до величезного приміщення. У суворому мовчанні, наче жерці, рухались кухарі; їхні білі ковпаки на тлі почорнілих стін наводили на думку про якесь урочисте служіння; веселі, товсті посудниці біля бочок з водою мили посуд, брязкаючи порцеляною і сріблом; хлопчики, зігнувшись під ношею, заносили кошики, наповнені рибою, устрицями, раками й фруктами. Та м на довгому столі лежали райдужні фазани, сірі качки, строкаті кури: там свиняча туша з коротеньким хвостом і по‑дитячому заплющеними очицями; там – ріпа, капуста, горіхи, синій ізюм, смагляві персики.
На кухні Ґреєві було трохи лячно: йому здавалося, що тут хазяйнують темні сили, влада яких править за головну пружину в житті замка; окрики звучали як команди й заклинання; рухи працівників, завдяки довгим навичкам, набули тієї виразної, скупої точності, яка видається натхненням. Зросту Ґреєві ще бракувало, щоб зазирнути в найбільшу каструлю, що клекотіла, мов Везувій, однак хлопець відчував до неї особливу повагу; він із трепетом дивився, як її перевертають дві служниці; відтак на плиту хлюпала тоді димна піна, і пара, на вибрик якої плита озивалась шипінням, хвилями наповнювала кухню. Якось рідини виплеснулося стільки, що служниця поряд ошпарила руку. Шкіра миттєво почервоніла, за мить навіть нігті пашіли від припливу крові, і Бетсі (так звали служницю), плачучи, натирала олією свої опіки. Сльози невпинно котилися по її круглому переляканому обличчю.
Ґрей завмер. Ти м часом як інші жінки бігали біля Бетсі, він пережив відчуття гострого чужого страждання, що його не міг відчути сам.
– Тобі дуже боляче, еге ж? – запитав хлопчина.
– Спробуй, і сам знатимеш, – відповіла Бетсі, накриваючи руку фартухом.
Насупившись, парубійко видерся на табурет, зачерпнув довгою ложкою гарячої рідини (сказати до речі, це був суп з бараниною) і хлюпнув собі на зап’ясток. Враження було нівроку, але слабість від сильного болю змусила його похитнутися. Блідий, як стіна, Ґрей підійшов до Бетсі, застромивши обпечену руку в кишеню штанців.
– Мені здається, що тобі дуже боляче, – сказав він, анічичирк – про свій експеримент. – Ходімо, Бетсі, до лікаря. Мерщій!
Він уперто тяг її за спідницю, а тим часом прихильники домашніх засобів навперебій пропонували служниці рятівні рецепти. Проте дівчина, помітно страждаючи, пішла з Ґреєм. Лікар пом’якшив біль, наклавши перев’язку. Лише після того як Бетсі пішла, хлопчик показав свою руку. Цей незначний епізод зробив двадцятилітню Бетсі й десятилітнього Ґрея справжніми друзями. Дівчина набивала його кишені пиріжками й яблуками, а він розповідав їй казки та інші історії, вичитані у своїх книжках. Одного разу хлопець довідався, що Бетсі не може вийти заміж за конюха Джима, бо вони занадто бідні, щоб завести собі хазяйство. Ґрей розбив коминковими щипцями свою порцелянову скарбничку й витрусив звідти все: набралося близько сотні фунтів. Уставши вранці і дочекавшись, поки безпосажна вийде на кухню, він зайшов до її кімнати й, засунувши подарунок у скриню дівчини, прикрив його короткою запискою: «Бетсі, це твоє. Проводир зграї розбійників Робін Гуд». Переполох, викликаний на кухні цією історією, набув таких розмірів, що Ґреєві довелося зізнатися у своїй витівці. Він, однак, не забрав гроші назад і не хотів більше говорити про це.
Його мати була однією з тих натур, які життя відливає в готовій формі. Вона жила в напівсні забезпеченості, що завбачає будь‑яке бажання пересічної душі, тож їй не залишалося нічого робити, як радитися із кравчинями, лікарем і шафарем. Але жагуча, майже релігійна прихильність до своєї дивної дитини давала, треба думати, єдиний вихід тим її схильностям, захлороформованим вихованням і долею, які вже не живуть, але печально блукають, залишаючи волю бездіяльною. Вельможна пані нагадувала паву, що висиділа яйце лебедя. Вона болісно переживала прекрасну синову окремішність; смуток, любов і ніяковість наповнювали жінку, коли вона притискала хлопчика до грудей, де серце говорило інше, ніж мова, що зазвичай відбиває умовні форми стосунків і думок. Так хмарний ефект, вигадливо спричинений сонячним промінням, проникає в симетричне умеблювання казенної будівлі, по‑збавляючи її банальних переваг; око бачить і не впізнає приміщення: таємничі відтінки світла серед злиденності витворюють яскраву гармонію.
Вельможна пані, лице і фігура якої, здавалося, могли відповідати лише крижаним мовчанням на палкі голоси життя, тонка краса якої радше відштовхувала, ніж притягувала, бо ж у ній відчувалося гордовите зусилля волі, позбавлене жіночої зваби, – ця Ліліан Ґрей, залишаючись наодинці із хлопчиком, оберталася простою мамою, що люблячим, лагідним тоном виводила ті самі сердечні дрібниці, що їх не передаси на папері – сила їх у почутті, не в самих них. Вона дозволяла синові геть усе і прощала все: перебування в кухні, відразу до уроків, неслухняність і численні примхи.
Якщо він не хотів, щоб підстригали дерева, їх ніхто і не чіпав, коли він просив простити або винагородити кого‑небудь, зацікавлена особа знала, що так і буде; він міг їздити верхи на будь‑якому коні, брати в замок будь‑якого собаку; переривати бібліотеку, бігати босоніж і їсти, що він здумає.
Його батько якийсь час боровся з цим, але поступився – не принципу, а бажанню дружини. Хіба що наказав видалити із замку всіх дітей службовців, побоюючись, що через низьке товариство примхи хлопчика переростуть у схильності, що їх годі буде викорінити. Загалом він був з головою занурений у незліченні родові процеси, початок яких губився в епосі появи паперових фабрик, а кінець – у смерті всіх кляузників. Окрім того, державні справи, справи маєтностей, диктування мемуарів, виїзди на парадні лови, читання газет і складне листування змушували його заховувати певну внутрішню відстань од родини; сина він бачив так рідко, що інколи забував, скільки йому років.
Тим‑то Ґрей жив у своєму світі. Хлопчина грався сам‑один – здебільшого на замкових задвірках, які за старих часів мали бойове значення. На цих широких пустирищах, із рештками високих ровів, із зарослими мохом кам’яними склепами, було повно бур’яну, кропиви, реп’яха, терну й скромно‑барвистих диких квітів. Малий снував тут годинами, досліджуючи кротячі нори, борючись із бур’яном, підстерігаючи метеликів і будуючи з усіляких уламків цегли фортеці, що їх він закидав дрюччям й кругляком.
Ґреєві вже повернуло на дванадцяту весну, коли всі натяки його душі, всі розрізнені риси духу й відтінки таємних поривів з’єдналися в одному сильному моменті, а відтак, виражені очевидно, перетворилися на нездоланне бажання. Досі він начебто знаходив лише окремі частини свого саду – просвіт, тінь, квітка, дрімучий і пишний стовбур – у тьмі‑тьмущій садів інших , і раптом побачив їх ясно, все – у прекрасній, вражаючій гармонії.
Трапилося це в бібліотеці. Зазвичай її високі двері з тьмяним склом угорі замикались, але засувка замка поганенько трималася в гнізді стулок; якщо натиснути рукою, двері відходили, напружувались і розчинялись. Коли дух дослідження змусив Ґрея добутися в бібліотеку, його вразило порошнисте світло, вся сила й особливість якого полягала в кольоровому візерунку верхньої частини шибок. Тиша покинутості стояла тут, як ставкова вода. Темні низки книжкових шаф подекуди притикалися до вікон, затуляючи їх наполовину, поміж шаф були проходи, завалені купами книг. Та м – розкритий альбом із відірваними внутрішніми аркушами, там – сувої, перев’язані золотим шнуром; стоси похмурих на вигляд книг; товсті шари рукописів, розсип дрібних томиків, які тріщали, наче кора, якщо їх розкрити; тут – креслення й таблиці, ряди нових видань, мапи; розмаїття палітурок, грубих, ніжних, чорних, строкатих, синіх, сірих, товстих, тонких, шорстких і гладких. Шафи були по саме нікуди набиті книгами. Вони здавалися стінами, що замкнули життя в самій товщі своїй. У відбитках шафових шибок маячіли інші шафи, покриті безбарвно блискучими плямами. Величезний глобус, узятий у мідний сферичний хрест екватора й меридіана, стояв на круглому столі.
Обернувшись до виходу, Ґрей уздрів над дверима величезну картину, яка відразу змістом своїм наповнила задушливе заціпеніння бібліотеки. Корабель злітав на гребені морського вала. Струмені піни стікали його схилом. Він був зображений в останню мить зльоту. Корабель плив просто на глядача. Високо піднятий бушприт закривав основу щогл. Ґребінь вала, розпанаханий корабельним кілем, нагадував крила гігантського птаха. Піна злітала в повітря. Вітрила, ледь‑ледь видимі через бакборт і понад бушприт, повні шаленої сили шторму, всією громадою валилися назад, аби, перейшовши вал, розгорнутись, а потім, схилившись над безоднею, мчати судно до нових лавин. Розірвані хмари низько тріпотіли над океаном. Тьмяне світло приречено боролося з нічною пітьмою, яка насувалася. Але щонайперше впадала в око в цій картині фігура людини, що стояла на баку спиною до глядача. Вона виражала все становище, навіть характер моменту. Поза людини (чоловік розставив ноги, змахнувши руками) нічого, власне, не говорила про те, чим вона займається, але мимоволі відчувалась крайня напруженість уваги, зверненої до чогось на палубі, невидимій глядачеві. Вітер смикав за вилоги його каптан; біла коса й чорна шпага витягнуто поривались у повітря; пишнота костюма виказувала в ньому капітана, танцювальне положення тіла – змах вала; без капелюха, чоловік, імовірно, надто зосередився на небезпечній миті і кричав – але що? Чи бачив він, як падає за борт людина, чи наказував іти іншим галсом або, заглушаючи вітер, гукав боцмана? Не думки, але тіні цих думок виросли в душі Ґрея, поки він розглядав картину. Раптом здалося йому, що ліворуч підійшов, ставши поруч, невидимий незнайомець; варто було повернути голову, як химерне відчуття зникло б без сліду. Ґрей знав це. Але він не згасив уяву, а прислухався. Беззвучний голос вигукнув кілька уривчастих фраз, незрозумілих на кшталт малайської мови; пролунав шум, так, наче каміння довго падало у провалля; луна й похмурий вітер наповнили бібліотеку. Все це Ґрей чув усередині себе. Хлопець озирнувся: миттєво постала тиша розсіяла звучну павутину фантазії; зв’язок з бурею зник.
Ґрей кілька разів приходив дивитися цю картину. Вона стала для нього тим потрібним словом у бесіді душі з життям, без якого важко зрозуміти себе. У маленькому хлопчику поступово влягалося величезне море. Він зжився з ним, шпортаючись у бібліотеці, вишукуючи й жадібно читаючи ті твори, за золотими дверима яких відкривалося синє сяйво океану. Там, лишаючи за кормою піну, рухалися кораблі. Частина їх губила вітрила, щогли, а тоді, захлинаючись хвилею, опускалась у пітьму безодень, де блимають фосфоричні риб’ячі очі. Інші, за які вхопилися буруни, бились об рифи; дедалі тихіші хвилі грізно хитали корпус; спустілий корабель з порваними снастями переживав довгу агонію, поки новий шторм не розбивав його на тріски. Треті успішно завантажувалися в одному порту й розвантажувалися в іншому; команда, сидячи за трактирним столом, оспівувала плавання й любовно пила горілку. Були там ще кораблі‑пірати, з чорним прапором і харцизяками‑моряками, котрі розмахували ножами; кораблі‑примари, що виливають мертвотне блакитне світло; військові кораблі з солдатами, гарматами й музикою; кораблі наукових експедицій, які нишпорять морями у пошуках вулканів, рослин і тварин; кораблі з похмурою таємницею й бунтами; кораблі відкриттів і кораблі пригод.
У цьому світі, звісно, над усім здіймалася постать капітана. Він був долею, душею й розумом корабля. Його характер визначав дозвілля й роботу команди. Членів команди шкіпер добирав сам особисто, тож вона значною мірою відбивала його схильності. Капітан знав звички й сімейні справи кожної людини. В очах підлеглих він володів магічними знаннями, що давали йому змогу впевнено діставатися з того ж таки Лісабона до Шанхая, торуючи путь неозорими просторами. Він одбивав бурю, кидаючи проти неї систему складних зусиль, убиваючи паніку короткими наказами; плавав і зупинявся де хотів; провадив відплиття й завантаження, ремонт і відпочинок; більшу й розумнішу владу в живій справі, сповненій безперервного руху, годі було уявити. Ця влада замкнутістю й повнотою нагадувала владу Орфея.
Таке уявлення про капітана, такий образ і така істинна дійсність його становища посіли, правом душевних подій, чільне місце у блискучій свідомості Ґрея. Жодна професія, крім цієї, не могла б так вдало сплавити в одне ціле всі скарби життя, зберігши у повній цілості найтонший візерунок кожного окремого щастя. Небезпека, ризик, влада природи, світло далекої країни, чудесна невідомість, миготливе кохання, що квітне побаченням і розлукою; захопливе кипіння зустрічей, облич, подій; неймовірне розмаїття життя, тим часом як високо в небі – то Південний Хрест, то Віз, і всі материки – у зірких очах, хоча твоя каюта наповнена батьківщиною, яка ніколи не покине, з її книгами, картинами, листами й сухими квітами, що оповиті шовковистим кучериком, у замшевій ладанниці на міцних грудях. Восени, на п’ятнадцятому році життя, Артур Ґрей тишком‑нишком залишив домівку й увійшов у золоту браму моря. Невдовзі з порту Дубельт рушила до Марселю шхуна «Ансельм» із юнгою з маленькими руками й зовнішністю переодягненої дівчинки. Юнгою цим був Ґрей, власник шикарного саквояжа, тонких, як рукавичка, лакованих чобітків і батистової білизни, на якій було вигаптовано корону.
За рік, поки «Ансельм» відвідував Францію, Америку й Іспанію, Ґрей спустив частину свого майна на тістечка, віддаючи цим данину минулому, а іншу частину – розраховану для сьогодення й майбутнє – програв у карти. Він хотів бути «диявольським » моряком. Задихаючись, хлопець пив горілку, а купаючись, із завмиранням серця стрибав у воду головою вниз із двохсажньової висоти. Потроху він втратив усе, крім головного – своєї дивної летючої душі; Ґрей позбувся слабості, перетворившись на широкоплечого жилавого чоловіка, блідість замінив на темну засмагу, вишукану безтурботність рухів віддав за впевнену влучність невтомної руки, а в його задумливих очах відбився блиск, як у людини, яка споглядає вогонь. І його мова, втративши нерівномірну, гордовито соромливу плинність, стала короткою й точною, мов удар чайки у струмінь за трепетним риб’ячим сріблом.
Капітан «Ансельма» мав добру вдачу, проте він був суворим моряком і взяв хлопчика з якоїсь зловтіхи. У відчайдушному бажанні Ґрея він бачив лише ексцентричну примху й заздалегідь тріумфував, уявляючи, як місяців за два, Ґрей, намагаючись не дивитись йому у вічі, скаже: – «Капітане Гоп, я зідрав усі лікті, деручись по снастях; у мене болять боки й спина, пальці не розгинаються, голова тріщить, а ноги трусяться. Всі ці мокрі канати завважки зо два пуди на руках; всі ці леєри, ванти, поземні катеринки, троси, стеньги й салінги створені, щоб терзати моє ніжне тіло. Я хочу до мами». Вислухавши подумки таку заяву, капітан Го п склав у голові таку‑от промову: – «Ідіть собі будь‑куди, мій жовторотику. Якщо до ваших тендітних крилець пристала смола, можете відмити її вдома одеколоном «Роза‑мімоза». Цей вигаданий Гопом одеколон тішив капітана понад усе й, закінчивши уявну одповідь, він уголос повторював: «Так. Ідіть до «Рози‑мімози».
Ти м часом поважний діалог спадав на думку капітанові дедалі рідше, бо Ґрей ішов до мети зі стиснутими зубами й зблідлим обличчям. Він витримував неспокійний труд з рішучою напругою волі, відчуваючи, що йому стає чимраз легше в міру того, як суворий корабель втискається в його організм, а невміння поступається місцем звичці. Часом петлею якірного ланцюга його збивало з ніг, ударяючи об палубу, інколи канат, що не притримали біля шнека, виривався з рук і здирав з долонь шкіру, в інший час вітер шмагав його по обличчю мокрим кутом вітрила із вшитим у нього залізним кільцем – одне слово, вся праця його правила за якісь тортури, що вимагали пильної уваги, але, хай як важко хлопець дихав, насилу розгинаючи спину, посмішка презирства не полишала його обличчя. Він мовчки зносив глузування, знущання й доконечну лайку, аж поки не став у новій сфері «своїм», але відтоді на будь‑яку образу незмінно відповідав боксерським випадом.
Одного разу капітан Гоп, побачивши, як його підопічний вправно в’яже на рею вітрило, сказав собі: «Ти переміг, шельмо». Коли Ґрей зліз на палубу, Гоп викликав його в каюту й, розкривши пошарпану книгу, сказав: – Слухай уважно! Кинь курити! Починається обробка цуценяти під капітана.
І він почав читати, точніше, казати і кричати вичитані з книги давні слова моря. Це була перша наука Ґрея. Упродовж року він познайомився з навігацією, практикою, кораблебудуванням, морським правом, лоцією та бухгалтерією. Капітан Го п подавав йому руку й казав: «Ми».
У Ванкувері Ґрея настиг материн лист, повний сліз і страху. Він відказав: «Я знаю. Утім, якби ж ти бачила, як я : поглянь моїми очима. Якби ти чула, як я: приклади до вуха мушлю – в ній гомін вічної хвилі; якби любила, як я, – все , то в твоєму листі я знайшов би, крім любові й чека, усмішку». І він плавав далі, аж урешті «Ансельм» пристав із вантажем коло Дубельта, і двадцятирічний Ґрей, скориставшись зупинкою, вирішив навідатися до замку.
Усе довкруж було те саме; однаково непорушне в подробицях і в загальному враженні, як п’ять років тому; хіба що погустішали крони молодих в’язів; їхній візерунок на причілку будівлі зрушився й розрісся. Слуги, які збіглися до нього, зраділи, стрепенулись і завмерли в тій таки пошані, з якою, наче десь учора, зустрічали цього Ґрея. Йому сказали, де мати; він зайшов до високого покою і, тихо причинивши двері, завмер на місці, дивлячись на посивілу жінку в чорній сукні. Вона стояла перед розп’яттям; жінка пристрасно шепотіла, і той шепіт вчувався, наче колотилось її серце. «За тих, хто плаває, мандрує, хворіє, страждає і хто знемагає в полоні…», – чув, швидко дихаючи, Ґрей. Далі жінка докинула: «І хлопчику моєму…» Тоді він озвався: «Я…». І більше не спромігся нічого сказати. Мати обернулася. Вона змарніла; в гордовитості її тонкого обличчя світився новий вираз, який наводив на думку про повернення юності. Жінка стрімко підійшла до сина; короткий грудний сміх, стриманий вигук і сльози в очах – це все. Втім, цієї хвилі вона жила – дужче і краще, ніж за все своє життя.
– Я відразу впізнала тебе, о мій любий, мій маленький!
Ґрей і справді перестав бути великим. Він вислухав про батькову смерть, потім розповів про себе. Мати слухала сина без докорів і заперечень, однак подумки – в усьому, що він утверджував як істину свого життя, – бачила хіба що іграшки, якими бавиться її хлопчик. Такими іграшками були суходоли, океани й кораблі.
Ґрей пробув у замку сім днів, на восьмий день, узявши велику суму грошей, він повернувся до Дубельта і сказав капітанові Гопу:
– Дякую. Товаришем Ви були нівроку. Прощавай же, старший товаришу, – тут він закріпив істинне значення цього слова страшним, як обценьки, рукостисканням. – Тепер я плаватиму окремо, на своєму кораблі.
Гоп спаленів, сплюнув, вирвав руку й кинувся геть, та Ґрей, наздогнавши, обняв його. І вони посідали в готелі, всі разом, двадцять чотири чоловіки з командою, пили, їли й галасували, і співали, й випили, і з’їли все, що було на буфеті й у кухні.
Спливло небагато часу, і в порту Дубельт вечірня зоря сяйнула над чорною лінією нової щогли. То був «Секрет», трищогловий галіот на двісті шістдесят тонн, і купив його Ґрей. Відтак, капітаном і власником корабля, Артур Ґрей плавав ще три роки, поки доля не привела його до Лісса. Та він уже назавжди запам’ятав той грудний сміх, сповнений душевної музики, яким зустріли його вдома, й разів зо два на рік навідувався до замку, залишаючи жінці зі сріблястим волоссям нетверду впевненість у тому, що такий великий хлопчик, либонь, дасть раду зі своїми іграшками.

III. Світання

Струмінь піни, що його лишала за собою корма Ґреєвого корабля «Секрет», білою смугою прошив океан і згас у сяйві вечірніх огнів Лісса. Корабель став на рейді неподалік від маяка. Десять днів «Секрет» вивантажував чесучу, каву і чай; одинадцятий день команда розважалася на березі й вдихала горілчані випари; на дванадцятий день Ґрей глухо затужив, без жодної причини, не розуміючи туги. Ще вранці, насилу прокинувшись, хлопець уже відчув, що днина ця почалася в чорному промінні. Він понуро вбрався, знехотя поснідав, забув прочитати газету й довго курив, поринувши у невимовний світ безцільного напруження, яке годі й висловити; серед слів, які невиразно вимальовувалися в голові, блукали невизнані бажання, навзаєм знищуючи себе рівним зусиллям. Тоді він узявся до діла.
У супроводі боцмана Ґрей оглянув корабель, наказав підтягнути ванти, послабити кермову линву, почистити клюзи, поміняти клівер, просмолити палубу, вичистити компас, відчинити, провітрити й замести трюм. Однак діло не тішило Ґрея. Сповнений тривожної уваги до журливості дня, він прожив його роздратовано й сумно: здавалося, наче його хтось гукнув, а юнак забув, хто й куди.
Надвечір Ґрей сів у каюті, взяв книжку і довго заперечував авторові, занотовуючи на маргінесах щось парадоксальне. Якийсь час його забавляла ця гра, ця розмова з небіжчиком, який панував, опочиваючи в домовині. По тому, взявши люльку, він потонув у синьому димі, кружляючи серед примарних арабесок, які поставали в його хистких пасмах.
Тютюн страшенно міцний; немов олія, що її вилили у стрибучий розрив хвиль, приборкує їхній шал, так і тютюн: угамовуючи роздратування почуттів, він зводить їх на кілька тонів униз; вони звучать плавніше й музичніше. Тим‑то туга Ґреєва, втративши, врешті, після кількох люльок наступальне значення, перетворилася на замислену знеохоту. Такий стан тривав іще з годину; коли розвіявся душевний туман, Ґрей отямився, захотів руху й вийшов на палубу. Стояла глупа ніч; за бортом уві сні чорної води дрімали зорі й вогні щоглових ліхтарів. У теплому, наче щока, повітрі щирився запах моря. Ґрей, звівши голову, примружився на золоту жарину зорі; за мить крізь запаморочливість миль увійшла в його зіниці вогненна голка далекої планети. Глухий гомін вечірнього міста долітав до вуха з глибини затоки; часом з вітром чутливою водою залітала берегова фраза, що її ніби кинули на палубі; ясно прозвучавши, згасала вона у рипінні снастей; на баку спалахнув сірник, вихопивши з темряви пальці, круглі очі й вуса. Ґрей свиснув; вогонь люльки зірвався з місця і поплив до нього; незабаром капітан уздрів у пітьмі руки й обличчя вахтового.
– Передай Летиці, – мовив Ґрей, – що він поїде зі мною. Хай прихопить вудочки.
Він спустився у шлюп, де хвилин із десять чекав на Летику; меткий, шахруватий хлопець, зачепивши борт веслами, подав їх Ґреєві; потім спустився сам, приладнав кочети і поклав торбину з харчами на корму. Ґрей сів до стерна.
– Куди скажете пливти, капітане? – спитав Летика, змушуючи човен крутитися на місці правим веслом.
Капітан мовчав. Матрос знав, що вставляти слова в цю мовчанку не випадає, тож, і собі замовкнувши, заходився чимдуж гребти.
Ґрей узяв напрямок на відкрите море, тоді вирішив триматися лівого берега. Йому було однаково, куди пливти. Глухо джеркотіло стерно; бряжчали і хлюпали весла; решта була морем і тишею.
Упродовж дня через людину проходить такий безлік думок, вражень, промов і слів, що все це склало б не один грубезний том. Обличчя дня прибирає певного виразу, та сьогодні Ґрей марно вдивлявся в це обличчя. В його невиразних рисах світилось одне з тих почуттів, яких багато, і які, втім, не мають назви. Хай би як їх не назвали, вони залишаться назавжди поза словами й навіть поняттями, схожі на чари пахощів. Під владою таких почуттів перебував тепер Ґрей; він міг би, щоправда, сказати: «Я чекаю, я бачу, я невдовзі дізнаюся…» – та навіть ці слова були чимось на кшталт окремих креслень, якщо йдеться про архітектурний задум. У цих повівах ще вчувалася потуга світлого збудження.
Там, де вони пливли, ліворуч хвилястим згустком пітьми вимальовувався берег. Над червоними шибками вікон літали іскри з димарів; то була Каперна. Ґрей чув пересвари й гавкіт. Вогні села скидалися на дверцята грубки, пропалені дірочками, крізь які видно охоплений вогнем жар. Праворуч був океан, явний, немов присутність сонної людини. Поминувши Каперну, Ґрей завернув до берега. Ту т тихо хлюпав прибій; засвітивши ліхтаря, він угледів ями урвища і його горішні, навислі виступи; це місце йому сподобалось.
– Ту т ловитимемо рибу, – сказав Ґрей, плеснувши матроса по плечу.
Матрос щось буркнув у відповідь.
– Уперше плаваю з таким капітаном, – пробурмотів він. – Капітан путящий, та несхожий . З перчиком капітан. Але ж люблю його.
Встромивши весло в мул, він прив’язав до нього човна, й обоє піднялися нагору, деручись по камінцях, які вискакували з‑під колін і ліктів. Від урвища тяглися хащі. Пролунало цюкання сокири, якою рубали сухий стовбур; поваливши дерево, Летика розклав багаття на урвищі. Рушили тіні й відбите водою полум’я; пітьма сахнулась, і раптом в ній спалахнули трава й гілля; над вогнищем, перенизане димом, виблискуючи, тремтіло повітря.
Ґрей сів біля вогнища.
– Ану, – сказав він, простягаючи пляшку, – випий, друже Летико, за здоров’я непитущих. Між іншим, ти взяв не хінну, а імбирну.
– Перепрошую, капітане, – відказав матрос, зводячи дух. – Дозвольте, я оцим закушу… – Він відгриз відразу половину курчати й, вийнявши з рота крильце, правив далі: – Я знаю, що ви полюбляєте хінну. Та було темно, а я поспішав. Бачите, імбир, він озлобляє людину. Коли мені, бува, треба поскубтись, я п’ю імбирну.
Поки капітан їв і пив, матрос скоса поглядав на нього, а тоді, не стримавшись, мовив:
– Чи правда, капітане, що, кажуть, ніби родом ви зі шляхетної родини?
– Це нецікаво, Летико. Бери вудочку й лови, як хочеш.
– А ви?
– Я? Не знаю, може. Але… не зараз.
Летика розмотав вудочку, примовляючи віршами, на що він був мастак, на превелике захоплення команди.
– З волосіні та лозини зробив собі я довгого прута, тоді гачок вчепивши, свиснув: оце то красота! – Потім він полоскотав пальцем у бляшанці черв’яків. – В землі возився хробачок, не знав нічого, крім пітьми, а нині втрапив на гачок – з’їдять його соми, – нарешті він пішов собі, співаючи: – Тиха нічка, й оковита. Що, злякались, осетри? Начувайся, рибо сита, – вудить Летика з гори!
Ґрей ліг біля багаття, дивлячись на воду, в якій відбивався вогонь. Він думав, але воля в це не втручалась; в цьому стані думка, розпорошено утримуючи оточення, невиразно розрізняє його; вона мчить, наче кінь у тісному натовпі, чавлячи, розкидаючи й спиняючи; навперемінно до неї приєднуються порожнеча, сум’яття і затримка. Воля блукає в душі речей; од яскравого хвилювання перелітає до таємних натяків; кружляє землею і небом, життєво розмовляє з уявними особами, гасить і прикрашає спогади. У цьому хмаристому русі все живе й опукле, й усе нескладне, наче марення. І часто, зводячи дух, свідомість усміхається, зауважуючи, наприклад, як у розмисли про долю раптом навідується на гостину образ геть зайвий: якась зламана два роки тому лозинка. Так думав біля багаття Ґрей, але був «деінде» – не тут.
Лікоть, на який він спирався, відволожився й затерпнув. Блідо світилися зорі, морок посилювала напруга, що передувала світанкові. Капітана поволі хилило на сон, та він не помічав цього. Ґреєві захотілося пити, й він поліз у торбу, розв’язуючи її вже уві сні . Потому сон відступив від нього; наступні дві години були тягнулися для Ґрея щонайбільше стільки ж, скільки й ті дві секунди, коли його голова лежала на руках. За цей час Летика з’являвся біля вогнища двічі, курив і з цікавості зазирав у роти впійманим рибам – що там? Але там, певна річ, нічогісінько не було.
Прокинувшись, Ґрей на мить забув, як потрапив у цю місцину. 3 подивом бачив він щасливий блиск ранку, берегове урвище поміж цього гілля й полум’яну синю далечінь; над обрієм, але водночас і над його ногами, висіло ліщинове листя. Під урвищем – здавалося, геть під спиною Ґрея, – хлюпав тихенький приплив. Майнувши з листка, холодним ляпанцем розбіглася по сонному обличчю крапля роси. Він підвівся. Скрізь тріумфувало світло. Холодні головешки багаття чіплялися за життя тонкою цівкою диму. Його запах надавав задоволенню дихати повітрям лісової зелені на справжнє блаженство.
Летики не було; він захопився; він, спітнівши, вудив із захватом запального гравця. Ґрей вийшов із хащ у чагарник, яким були вкриті схили пагорба. Курілася й палала трава; вогкі квіти нагадували дітей, силоміць умитих зимною водою. Зелений світ дихав тьмою‑тьмущою крихітних ротів, заважаючи Ґреєві йти поміж своєї бучно‑веселої тісноти. Капітан вийшов на вільне повітря, де лежав строкатий трав’яний килим, і вгледів тут приспану дівчину.
Він тихо відхилив рукою гілку й зупинився з відчуттям небезпечної знахідки. Всього за п’ять кроків, скрутившись, підібгавши одну ніжку й випроставши іншу, лежала головою на затишно підгорнутих руках зморена Ассоль. Її волосся зсунулось у безладі; біля шиї розстебнувся ґудзик, відкривши білу ямку; розхристана спідниця відкривала коліна; вії спали на щоці в тіні випнутого ніжного виска, напівзатуленої темною прядкою; мізинець правої руки, який був під головою, загинався до потилиці. Ґрей присів навпочіпки, зазираючи дівчині в обличчя знизу й не підозрюючи, що скидається на Фавна з картини Арнольда Бьокліна. Можливо, за інших обставин Ґрей помітив би цю дівчину лише очима, але тут він інакше побачив її. Все зрушилося, все посміхнулося в ньому. Певна річ, він не знав ні її, ні імені її, ні тим паче чому вона заснула на березі; він був цим вельми потішений. Ґрей любив картини без пояснень і підписів. Враження від такої картини незрівнянно яскравіше; її зміст, не скутий словами, стає безмежним, стверджуючи всі здогади й думки.
Тінь листя підкралася ближче до стовбурів, а Ґрей і далі сидів у тій таки не надто зручній позі. Все спало на дівчині; спало темне волосся, спала сукня і збори сукні; навіть трава поблизу її тіла, здавалося, задрімала, перейнявшись співчуттям. Коли враження набуло повноти, Ґрей увійшов у його теплу підступну хвилю й поплив з нею. Давно вже Летика гукав: «Капітане, де ви?» – але капітан не чув його.
Коли він урешті підвівся, схильність до незвичайного заскочила його зненацька з рішучістю й натхненням розлютованої жінки. Замислено поступаючись їй, Ґрей стягнув з пальця старовинну дорогу каблучку, небезпідставно гадаючи, що в такий спосіб, можливо, підказує життю щось істотне, подібне до орфографії. Він обережно настромив каблучку на маленький мізинець, який білів з‑під потилиці. Мізинець нетерпляче заворушився й застиг. Глянувши ще раз на це безтурботне обличчя, Ґрей озирнувся й побачив у кущах високо задерті брови матроса. Летика, роззявивши рота, спостерігав за тим, що робить Ґрей, з таким подивом, з яким, певно, дивився Йона на пащу свого умебльованого кита.
– А, це ти, Летико! – мовив Ґрей. – Поглянь на неї. Красуня, еге ж?
– Розкішне художнє полотно! – пошепки крикнув матрос, який любив книжні вислови. – У розмислі обставин є щось привабливе. Я зловив чотири мурени і ще якусь гладку, мов пухир.
– Тихіше, Летико. Тікаймо звідси.
Вони відступили у кущі. Їм слід було б тепер звернути до човна, та Ґрей не поспішав, розглядаючи далечінь низького берега, де на зелень й пісок стелився вранішній дим з димарів Каперни. У цьому димі він знову побачив дівчину.
Тоді він уже рішуче збочив і пішов уздовж схилу; матрос, не питаючи, що сталося, йшов позаду; він відчував, що знову запала обов’язкова мовчанка. Вже біля перших будівель Ґрей раптом сказав:
– Чи не видно тобі, Летико, як на твоє наметане око, де тут корчма?
– Далебі, он той дах, – зметикував Летика, – а проте, може, й не він.
– Що ж такого у цьому даху особливого?
– Сам не знаю, капітане. Голос серця, і все.
Вони підійшли до будинку; то й справді була корчма Меннерса. У відкритому вікні на столі маячіла пляшка; біля неї чиясь брудна рука доїла шпакуватий вус.
Хоча був ранок, в загальній залі трактиру сиділо троє чоловіків. Під вікном сидів вугляр, власник п’яних вусів, які ми вже помітили; поміж буфетом і внутрішніми дверима зали за яєчнею й пивом примостилося двоє рибалок. Меннерс, саженного росту парубок з веснянкуватим пісним обличчям й тим особливим виразом хитрої спритності в присліпуватих очах, яким зазвичай вирізняються всі крамарі, перетирав за шинквасом посуд. На брудній підлозі лежала повна сонця віконна хрестовина.
Тільки‑но Ґрей ступнув у смугу димного світла, як Меннерс, шанобливо вклоняючись, вийшов зі свого закапелка. Він миттю розгледів у Ґреєві справжнього капітана – гостей такого ладу йому випадало бачити рідко. Ґрей попросив рому. Накривши стіл пожовклою в людській веремії скатертиною, Меннерс приніс пляшку, але спершу лизнув язиком кінчик відклеєної етикетки. Відтак він повернувся за шинквас, позираючи уважно то на Ґрея, то на тарілку, з якої відколупував нігтем щось присохле.
Поки Летика, взявши шклянку обіруч, скромно шепотівся з нею, зиркаючи у вікно, Ґрей підкликав Меннерса. Хін самозакохано вмостився на краєчку стільця, улещений цим зверненням, і улещений саме тому, що правило за нього просте покивування Ґреєвого пальця.
– Ви, звісно ж, знаєте тут усіх мешканців, – спокійно заговорив Ґрей. – Мене цікавить, як звуть юнку в хусточці, в сукні з рожевими квіточками, темно‑русяву й невисоку, років сімнадцяти‑двадцяти. Я набачив її недалечко звідси. Як її звуть?
Він сказав з твердою простотою сили, яка не дозволяє відбігти зазначеного тону. Хін Меннерс внутрішньо засовався й навіть злегка усміхнувся, та зовнішньо підхилився характерові звернення. Втім, перш ніж відповісти, він помовчав – єдино від безплідного бажання здогадатися, про що йдеться.
– Гм! – сказав він, зводячи очі на стелю. – Це, мабуть чи не Корабельна Ассоль, інших таких нема. Їй бракує однієї клепки в голові.
– Справді? – байдуже сказав Ґрей, відсьорбуючи довгий ковток. – Як же це сталося?
– Коли так, то слухайте, будь ласка.
І Хін розповів Ґреєві про те, як років сім тому дівчинка розмовляла на березі моря зі збирачем пісень. Звичайно, ця історія, відтоді як жебрак утвердив її буття в тому‑таки трактирі, набула обрисів грубого й утертого наговору, та суть лишилася недоторканною.
– Відтоді так її й звуть, – мовив Меннерс, – звуть її Корабельна Ассоль.
Ґрей мимоволі зиркнув на Летику, який і далі сидів тихо і смиренно, відтак його очі припали до курного шляху, що пролягав біля корчми, й він відчув немовби удар – одночасний удар у серце й у голову. Шляхом дріботіла та самісінька Корабельна Ассоль, до якої Меннерс допіру поставився клінічно . Дивовижні риси її обличчя, що нагадували таємницю неперебутньо бентежних, хоча простих слів, постали тепер перед ним у світлі її погляду. Матрос і Меннерс сиділи до вікна спиною, проте, щоб вони часом не обернулися, Ґрей мав мужність відвести зір на руді Хінові очі. Щойно він стрівся поглядом з Ассоль, як уся млявість Меннерсової оповіді розвіялась. А Хін, нічого не підозрюючи, провадив:
– Ще можу доповісти вам, що її старий – закінчений мерзотник. Він утопив мого батька, мов якого кота, хай Бог прощає. Він…
Ту т у річ йому впав несподіваний, дикий рев позаду. Страшно поводячи очима, вугляр, струснувши з себе хмільне заціпеніння, раптом гаркнув піснею, ще й так люто, що всі здригнулися:

Кошельнику, кошельнику, 
Дери все з нас до шеляга!.. 

– Знов ти нажлуктився, вельботе клятий! – заволав Меннерс. – Іди геть!

Але потрапити в наш рай – 
Господи ховай!.. – 

завив вугляр й, наче ніде нічого, втопив свої вуса у повній склянці.
Хін Меннерс обурено стенув плечима.
– Поганець, а не людина, – мовив він зі страшною гідністю скнари. – Щоразу така історія!
– Більше ви нічого не можете розповісти? – спитав Ґрей.
– Це я? Та кажу вам, що батько її – мерзотник. Через нього я, ваша мосць, осиротів і ще малим довелося мені самостійно дбати про тлінний поживок…
– Ти брешеш! – ні з того ні з сього відрубав вугляр. – Брешеш так огидно й ненатурально, що я аж протверезів.
Не встиг Хін і рота розтулити, як вугляр звернувся до Ґрея:
– Він бреше. Його батько теж брехав; брехала й мати. Таке поріддя. Будьте певні, вона так само здорова, як оце ми з вами. Я з нею розмовляв. Вона сиділа на моєму возі вісімдесят чотири рази чи трохи менше. Коли дівчина йде з міста на парі власних, а я продав вугілля, то хіба ж я не посаджу її. Хай собі сидить. Я кажу, що в неї ясна голова. Це зараз видно. Тобі, Хіне Меннерсу, вона, зрозуміло, не скаже й двох слів. Та я, добродію, у вільній вугільній справі зневажаю суди й пересуди. Вона говорить, як велика, хай балачка її і дивна. Прислухаєшся – наче все те саме, що сказали б і ми з вами, а в неї те саме, проте не зовсім так. От, приміром, якось зайшло діло про її ремесло. «Я тобі ось що скажу, – каже вона і тримається за моє плече, наче муха за дзвіницю, – моя робота не нудна, хіба що раз по раз кортить вигадати щось особливе. Хочу, каже, так умудруватися, щоб у мене на дошці сам плавав човен, гребці гребли б насправжки; тоді вони пристають до берега, припинають човна і як годиться, мов живі, посідають на березі підживитися».
Я, той, зареготав, мені, виходить, смішно зробилось. Я кажу: «Ну, Ассоль, це ж бо таке твоє діло й думки тому в тебе такі, а роздивися круг себе: всі в роботі, наче у бійці». – «Ні, – каже вона, – я знаю, що знаю. Коли рибалка ловить рибу, то певний, що зловить велику рибину, якої ніхто не ловив». – «Ну, а я?» – «А ти? – сміється вона – Ти, певне, коли насипаєш вугілля в кошик, гадаєш, що він зацвіте». Он яке слово вона сказала! Тієї ж хвилі смикнуло мене, скажу щиро, глянути на порожнього кошика, й так мені увійшло у вічі, наче з лозинок поповзли бруньки; луснули ці бруньки, приснуло листя по кошику і пропало. Я трішки протверезів навіть! А Хін Меннерс як не брехне, так не дихне – знаю я його!
Вважаючи, що розмова перейшла в неприховану образу, Меннерс люто блиснув на вугляра очима і сховався за шинквас, звідки гірко поцікавився:
– Накажете щось принести?
– Ні, – сказав Ґрей і поліз по гроші, – ми встаємо й ідемо. Летико, зостанешся тут, повернешся увечері і мовчатимеш. Дізнайся про все, що можна, і передаси мені. Уловив?
– Найдобріший капітане, – мовив Летика з певною фамільярністю, за якою вгадувалася дія рому, – не вловити це може хіба що якийсь глушман.
– Чудово. Запам’ятай також, що в жодному випадку, який може тобі нагодитися, не можна ні казати про мене, ні згадувати навіть моє ім’я. Бувай здоров!
Ґрей вийшов. Відтоді його вже не полишало відчуття неймовірних відкриттів, подібних до іскри в пороховій ступці Бертольда, – один із тих душевних завалів, з‑під яких виривається, виграючи, вогонь. Дух негайної дії опанував його. Він схаменувся і зібрав докупи думки, тільки‑но сів у човна. Сміючись, він підставив руку долонею догори, жаркому сонцю, як одного разу вчинив це хлопчаком у льоху для вина; потім відчалив і хутко погріб у бік гавані.

IV. Напередодні

В день перед тією дниною й за сім років по тому, як Егль, збирач пісень, розповів дівчинці на березі моря казку про корабель з пурпуровими вітрилами, Ассоль після одного зі своїх щотижневих візитів до іграшкової крамниці повернулася додому збентежена, із сумним обличчям. Свій товар вона принесла назад. Дівчина зажурилася так, що не відразу заговорила, і лише після того як, скинувши оком на стривожене лице Лонгрена, побачила, що він очікує чогось, значно гіршого від дійсності, почала розповідати, водячи пальцем по віконній шибці, поряд з якою вона стала, і неуважливо блукаючи очима по морю.
Господар іграшкової крамниці почав цього разу з того, що розгорнув рахункову книгу й показав дівчині, скільки вони завинили. Вона здригнулася, побачивши солідне тризначне число.
– Оце ви забрали з грудня, – мовив торгівець, – а ось, диви сюди, на скільки продано. – І він тицьнув пальцем у другу цифру, вже з двох знаків. – Жалісно й прикро бачити.
– Я читала на його обличчі, що він грубий і сердитий. Я радо втекла б, та, слово честі, від сорому не мала сил. І він почав казати: «Мені, любонько моя, нема з цього вже ніякої вигоди. Тепер мода на закордонний товар, його по крамницях повно, а ці вироби не беруть». Так він сказав. Він ще багато про що говорив, та я все переплутала й забула. Напевно, він пожалів мене, бо порадив сходити в «Дитячий базар» й «Аладдінову лампу».
Вимовивши найголовніше, дівчина, обернувши голову, боязко глянула на старого. Лонгрен сидів похнюпившись, зціпивши пальці рук між коліньми, на які він сперся ліктями. Відчуваючи погляд, він підніс голову й зітхнув. Переборовши гнітючий настрій, дівчина підбігла до нього, сіла поруч і, просунувши свою легку руку під шкіряний рукав його куртки, сміючись і зазираючи батькові знизу в обличчя, провадила з удаваним пожвавленням:
– Нічого, це все нічого, ти слухай, будь ласка. От я пішла. Ну, заходжу до великої страшенної крамниці: людей там як оселедців у бочці. Мене затовкли, проте я вибралася й підійшла до чорного чоловіка в окулярах. Що я йому казала – нічогісінько не пам’ятаю; врешті‑решт посміхнувся він, покопався у моєму кошику, глянув дещо, потім знову замотав, як було, в хустину й віддав назад.
Лонгрен сердито слухав. Він мовби навіч бачив свою отетерілу доньку в заможному натовпі біля прилавка, заваленого коштовним крамом. Акуратний чоловік в окулярах поблажливо пояснив їй, що він зубожіє, коли торгуватиме нехитрими Лонгреновими дрібничками. Недбало й спритно ставив він перед нею на прилавок складні моделі будівель і залізничних мостів; мініатюрні гарненькі автомобільчики, електричні набори, аероплани й двигуни. Все це пахнуло фарбою і школою. За всіма його словами, виходило, що теперішні діти в іграх тільки наслідують дорослих.
Ассоль була в «Аладдіновій лампі» й у двох інших крамницях, але нічого не домоглася. Закінчуючи оповідь, вона зібрала вечерю; попоївши і випивши склянку міцної кави, Лонгрен мовив:
– Раз нам не таланить, то треба шукати. Я, може, знову піду працювати – на «Фіцрой» або «Палермо». Звісно, вони мають слушність, – замислено провадив Лонгрен, думаючи про іграшки. – Тепер діти не граються, а вчаться. Вчаться вони, вчаться й ніяк не почнуть жити. Все воно так, шкода, їй‑бо, шкода. Зумієш ти прожити без мене один рейс? Навіть не уявляю, як можна залишити тебе саму.
– Я теж могла би служити разом з тобою, – скажімо, у буфеті.
– Ні! – Лонгрен прицвяхував це слово ударом долоні до столу, аж здригнувся. – Поки я живий, ти служити не будеш. Утім, є час подумати.
Він пригнічено замовк. Ассоль примостилася поруч з ним на ослінчику; він побачив краєчком ока, не обертаючи голови, що вона намагається втішити його, й мало не усміхнувся. Та усміхнутись – означало наполохати і збентежити дівчину. Вона, примовляючи щось собі під ніс, розгладила його закустрану сиву чуприну, поцілувала у вуса і, затуливши кудлаті батькові вуха маленькими тоненькими пальцями, сказала:
– Ну ось, тепер ти не чуєш, що я тебе люблю.
Поки вона опоряджала його, Лонгрен сидів, міцно скулившись, як людина, що боїться дихнути димом, одначе, зачувши її слова, густо зареготав.
– Ти просто душенятко, – лагідно сказав він і, поплескавши дівчину по щоці, пішов на берег глянути на човен.
Ассоль якусь хвилю замислено стояла посеред кімнати, вагаючись поміж бажанням віддатися тихій зажурі й необхідністю перейматися хатніми клопотами; відтак, помивши посуд, вивчила рештки провізії у шафі. Вона не важила й не міряла, проте бачила, що з борошном не дотягти до кінця тижня, що у бляшанці з цукром вже дно видно; пакунки з кавою та чаєм майже порожні; олії нема, і єдине, що, з певною докукою на виняток, веселило око, був мішок картоплі. Потому вона вимила підлогу й сіла строчити шлярку до переробленої зі старого шмаття спідниці, та відразу ж, пригадавши, що крайки тканини лежать за люстром, підійшла до нього й узяла згорток; потім глянула на своє відображення.
За горіховою рамою, у світлій порожнечі віддзеркаленої кімнати стояла тоненька невисока дівчина, вбрана в дешеву білу намітку з рожевими квіточками. На її плечах лежала сіра шовкова косинка. Напівдитяче, у світлій засмазі, обличчя було живе й виразне; гарні, трохи серйозні як на її вік, очі блимали з боязкою зосередженістю глибоких душ. Її неправильне личко могло зворушити тонкою чистотою обрисів; кожен вигин, кожна випнутість цього обличчя, звісно, прийшлися б до речі силі‑силенній жіночих облич, але їхня сукупність, стиль був цілковито оригінальний – оригінально гарний; на цьому ми зупинимося. Для всього іншого не знайшлося б слова іншого, ніж «зачарування».
Дівчина в люстрі мимоволі всміхнулася так само, як і Ассоль. В усмішці було доволі суму; помітивши це, вона стривожилася, наче дивилася на сторонню. Вона припала щокою до скла, заплющила очі й тихо погладила люстро там, де було її відображення. Рій неясних, лагідних думок промайнув у ній; вона випросталася, засміялась і, сівши, заходилася шити.
Поки вона шиє, придивимося до неї пильніше – зазирнемо всередину. У ній дві дівчини, дві Ассоль, що перемішалися в чудовній, прегарній неправильності. Одна була донькою матроса, ремісника, який майстрував іграшки, друга правила за живий вірш, з усіма дивами його суголось і образів, з таємницею сусідства слів, у всій взаємності їхніх тіней і світла, які падали з одного на інше. Вона знала життя в межах, поставлених її досвідові, та понад загальні явища бачила відбитий смисл іншого штибу. Так, вдивляючись у предмети, ми помічаємо в них щось не лінійне, та враженням – безумовно людське, і – так само, як людське, – різне. Щось на зразок того, що (коли поталанило) сказали ми цим прикладом, бачила вона ще понад видиме. Без цих тихих завоювань усе просто зрозуміле було чуже її душі. Вона вміла й любила читати, але й у книзі читала переважно поміж рядками, як жила. Несвідомо, дякувати своєрідному натхненню, вона робила на кожному кроці величезну кількість ефірно‑тонких відкриттів, несказанних та важливих, як чистота й тепло. Іноді – й це тривало не один день – вона навіть перероджувалася; фізичний опір життя провалювався, наче тиша в ударі лучка; й усе, що вона бачила, чим жила, що було довкруги, оберталось мереживом таємниць в образі повсякдення. Не раз, хвилюючись, йшла дівчина вночі на морський берег, де, дочекавшись світанку, цілком серйозно виглядала корабель з Пурпуровими Вітрилами. Ці хвилини вона мала за щастя; нам важко так піти в казку, їй було б не менш тяжко відбігти її влади й чару.
Іншим часом, міркуючи про все це, вона щиро дивувалася собі, не вірячи, що вірила; усмішкою прощаючи море й сумно переходячи до дійсності, тепер, зсуваючи шлярку, дівчина пригадувала своє життя. Та м було чимало нудьги і простоти. Самотність удвох інколи важким каменем лежала їй на серці, та в ній утворилася вже та зморшка внутрішньої полохливості, та страдницька зморшка, з якою не додоти й не отримати пожвавлення. З неї глузували, кажучи: «В неї тямки немає», «не при своєму розумі», – вона звикла й до цього болю; дівчина частенько зазнавала образи, після чого їй у грудях щеміло, немов од удару. Як жінку капернські чоловіки обходили її десятою дорогою, проте багато хто підозрював, хоча дико й невиразно, що їй дано більше, ніж іншим, – тільки іншою мовою . Капернці божествили кремезних, здоровецьких жінок із масною шкірою грубих литок і міцних рук; тут загравали до дівок, ляпаючи по спині долонею і штурхаючи, мов на базарі. Ти п цього почуття скидався на немудру простоту ревіння. Ассоль так само пасувала до цього рішучого середовища, як пасувало би людям вишуканого нервового життя товариство примари, якби та вирізнялася усіма чарами Ассунти або ж Аспазії: те, що від любові, – про це тут годі й думати. Так у рівному гудінні солдатської сурми чарівній зажурі скрипки не до снаги вивести суворий полк з‑під впливу його прямих ліній. До того, що сказано в цих рядках, дівчина стояла спиною.
Та поки вона муркотіла пісеньку життя, маленькі руки працювали запопадливо і спритно; відкушуючи нитку, вона дивилася далеко поперед себе, та це не заважало їй рівно підгортати рубець і класти петельний шов із чіткістю кравецької машини. Хоча Лонгрен не повертався, за батька вона не переживала. Останнім часом той часто плавав уночі рибалчити або просто провітритися, її не теребив страх: вона знала, що батько не доскочить лиха. З цього погляду Ассоль була ще тією маленькою дівчинкою, яка молилася по‑своєму, щиро белькочучи вранці: «Добридень, Боже!» – а ввечері: «Прощавай, Боже!».
На її думку, такого короткого знайомства з Богом було цілком достатньо для того, щоб він одвів біду. Вона ставала і на його місце: Господь вічно переймався справами мільйонів людей, тож до буденних тіней життя випадало, на її думку, ставитися з делікатним терпінням гостя, що, завітавши у дім, переповнений людом, чекає забіганого господаря, знаходячи притулок і харч по змозі.
Упоравшись з шитвом, Ассоль склала роботу на столику в кутку, роздяглася й лягла. Вогонь уже згас. Вона хутко завважила, що немає сонливості; свідомість була ясна, мов у розпалі дня, навіть пітьма здавалася штучною; тіло, як і свідомість, відчувалося денним, легким. Серце стукало зі швидкістю кишенькового годинника; воно калатало, ніби поміж подушкою й вухом. Ассоль дратувалася, борсаючись, то скидаючи ковдру, то закутуючись у неї з головою. Врешті їй пощастило викликати звичне уявлення, яке допомагало заснути: вона подумки жбурляла камінці у світлу воду, спостерігаючи, як розбігаються легесенькі кола. Сон мовби чекав на це; він прийшов, пошепотівся з Мері, яка стояла у зголов’ї, і, скоряючись її усмішці, сказав довкруж: «Тс‑с‑с‑с». Ассоль відразу ж заснула. До неї прийшов улюблений сон: квітучі дерева, туга, чари, пісні й таємничі з’явища, з яких, прокинувшись, вона пригадувала тільки полиск синьої води, яка підступала від ніг до серця з холодом і захватом. Побачивши це все, вона ще на хвильку затрималася в неймовірному краю, потім прокинулася й сіла.
Сну не було, наче вона геть не засинала. Почуття новизни, радості й бажання щось зробити зігрівало її. Дівчина роззирнулася тим поглядом, яким оглядають нове приміщення. Просмикнувся світанок – не всією ясністю осяяння, а тим невиразним зусиллям, у якому можна розуміти оточення. Низ вікна був чорний; верх посвітлів. Знадвору, майже край рами, блищала вранішня зоря. Знаючи, що тепер не засне, Ассоль одягнулася, підійшла до вікна і, знявши гак, одвела раму. За вікном стояла уважна, чітка тиша; вона наче запала тільки зараз. У синіх сутінках мерехтіли кущі, трохи далі спали дерева; віяло задухою й землею.
Тримаючись за верх рами, дівчина дивилася й усміхалася. Раптом щось, на кшталт далекого поклику, сколихнуло її зсередини й і ззовні, й вона немовби прокинулася ще раз від явної дійсності до того, що явніше та безсумнівніше. Від тієї хвилини сповнене безмежної радості багатство свідомості не полишало її. Так, розуміючи, слухаємо ми мову людей, одначе, коли повторити сказане, збагнемо ще раз, із іншим, новим значенням. Те саме було і з нею.
Взявши стареньку і водночас завжди юну на її голові шовкову косинку, вона прихопила її рукою під горлом, замкнула двері й босоніж випурхнула на шлях. Хоча було порожньо і глухо, проте їй здавалося, що вона звучить, немов оркестр, що її можуть почути. Усе було їй любе, усе її тішило. Тепла курява лоскотала босі ноги; дихалося ясно й весело. У сутінковому просвітку неба темніли дахи й хмари; дрімали загорожі, шипшина, городи, сади й ніжно видимий шлях. У всьому помічався інший лад, ніж удень, – той самий, але в зниклій раніше відповідності. Усе спало з розплющеними очима, нишком розглядаючи дівчину, яка проходила мимо.
Вона йшла що далі, то хутчіш, аби якнайшвидше лишити за спиною поселення. За Каперною тяглися луки; за луками на схилах берегових пагорбів росли ліщина, тополі й каштани. Там, де шлях скінчився і перейшов у глуху стежину, біля ніг Ассоль м’яко завертівся чорний пес із білими грудьми і промовистою напругою у погляді. Пес, упізнавши Ассоль, скавулячи й манірно викручуючи тулуба, рушив поруч, на пару з дівчиною мовчки пристаючи на дещо зрозуміле, як «ти» і «я». Ассоль, зиркаючи в його чесні очі, була твердо впевнена, що пес міг би заговорити, якби не мав прихованих причин мовчати. Помітивши усмішку супутниці, той весело зморщився, крутнув хвостом і рівно побіг уперед, одначе раптом байдужно сів, діловито пошкрябав лапою вухо, в яке вночі вп’явся його вічний ворог, і рвонув назад.
Ассоль увійшла у високу лучну траву, що бризкала росою; тримаючи руку долонею вниз над її волоттям, вона йшла, тішачись струмливому доторку. Заглядаючи в особливі риси квітів, у плутанину стебел, дівчина розрізняла там майже людські натяки – пози, зусилля, порухи, риси і погляди; її не здивувала б тепер процесія полівок, бал ховрашків чи грубі веселощі їжака, що лякає сонного гнома своїм форканням. І справді, їжак, сіріючи, викотився перед нею на стежину. «Хух‑хух», – уривчасто прогугнів він, сердитий, як візник, бува, сердиться на перехожого. Ассоль говорила з тими, кого розуміла й бачила. «Добридень, хворий», – сказала вона бузковому півникові, що його здірявив хробак. «Треба посидіти вдома», – це стосувалося куща, який застряг посеред стежки і його відтак обшарпало вбранням перехожих. Великий жук чіплявся за дзвіночки, згинаючи рослинку і щоразу падаючи, та вперто штовхався лапками. «Скинь гладкого пасажира», – порадила Ассоль. Жук справді не втримався і з хряском шугнув убік. Так, хвилюючись, дрижачи і сяючи, підійшла вона до схилу пагорба, затаївшись у його заростях од лугового простору, проте оточена тепер справжніми своїми друзями, які – вона знала це – говорять басом.
То були великі старі дерева серед жимолості й ліщини, їхнє поникле гілля торкалося верхніх листків на кущах. У спокійно навислому великому листі каштанів стояли білосніжні китиці квітів, і дух їхній перемішувався з запахом роси і смоли. Стежина, встелена ребрами слизького коріння, то падала, то дерлася на схил. Ассоль почувалась як удома; віталася з деревами, як із людьми, себто стискаючи їхнє широке листя. Вона йшла, шепочучи то подумки, то словами: «Ось ти, ось другий ти. Як же багато вас, братики мої! Я йду, братики, поспішаю, пустіть мене! Я вас упізнаю всіх, усіх пам’ятаю і шаную». «Братики» велично гладили її, чим могли, – листям, – і по‑родинному рипіли у відповідь. Вона вибралася, закалявши ноги у землю, до урвища над морем і стала на краю нього, ледь зводячи дух од швидкої ходи. Глибока, непереможна віра, тріюмфуючи, пінилась і шуміла в ній. Вона розкидала її поглядом за обрій, звідки легким шумом берегової хвилі поверталася вона назад, пишаючись чистотою лету.
Ти м часом море, обведене на обрії золотою ниткою, ще спало; тільки над урвищем, у калюжах берегових ям, здіймалась і спадала вода. Сталевий біля берега колір сонного океану переходив у синій і червоний. За золотою ниткою небо, спалахуючи, сяяло величезним віялом світла; білі хмари зайшлися прозорим рум’янцем. Тонкі, божественні барви світилися в них. На чорні далі лягла вже тремтяча снігова білина; піна блищала, й багряний розрив, спалахнувши посеред золотої нитки, жбурнув океаном, до ніг Ассоль, ясно‑червоні хвильки.
Вона сіла, підібгавши ноги і руками охопивши коліна. Уважно нахиляючись до моря, вбирала вона обрій великими очима, в яких не лишилося вже нічого дорослого, – очима дитини. Все, на що вона чекала так довго й палко, діялося там, на краю світу. Ассоль бачила в країні далеких безодень підводний пагорб; з поверхні його стриміли вгору виткі рослини; серед їхнього круглого листя, прошитого біля краю стеблом, сяяли химерні квіти. Верхнє листя блищало на поверхні океану; той, хто нічого не знав, як знала Ассоль, бачив лише тріпотіння й блиск.
Із заростей виринув корабель; він виплив і зупинився якраз посеред заграви. З цієї далини він виднів ясно, мов хмаровиння. Розкидаючи веселощі, він палав, як вино, як троянда, кров, уста, червоний оксамит і червоногарячий вогонь. Корабель ішов просто до Ассоль. Крила піни тремтіли під могутнім тиском його кіля; випроставшись, дівчина притисла руки до грудей, та чудовна гра світла перейшла у жмурки: встало сонце, і яскрава повнота ранку зірвала полог з усього, що ще розкошувало, потягаючись на сонній землі.
Дівчина зітхнула й роздивилася довкола. Музика замовкла, проте Ассоль була ще в полоні її дзвінкого хору. Це враження потроху слабшало, потім стало спомином й урешті звичайнісінькою втомою. Вона лягла у траву, позіхнула і, блаженно заплющивши очі, заснула – по‑справжньому міцним, як молодий горіх, сном, без клопотів і видінь.
Її збудила муха, що блудила по голій ступні. Неспокійно покрутивши ніжкою, Ассоль прокинулася; сидячи, заколювала вона розпатлані коси, доки Ґреєва каблучка не нагадала про себе, проте, гадаючи, що це якесь стебельце, що застрягло між пальцями, вона випростала їх. Що незручність нікуди не поділася, то вона нетерпляче піднесла руку до очей і випросталася, миттю схопившись із силою хлюпітливого водограю.
На її пальці сяяла промениста Ґреєва каблучка, мов на чужому, – своїм вона не могла визнати його цієї миті, не відчувала палець свій.
– Хто це пожартував? Хто пожартував? – стрімко зойкнула вона. – Хіба я сплю? Може, знайшла та забула?
Схопивши лівою рукою праву, на якій була каблучка, з подивом роззиралася вона на всі боки, випитуючи поглядом у моря й зелених поростів; але ніхто не ворушився, ніхто не зачаївся в кущах, і в синьому, ген‑ген осяяному морі не було жодної ознаки, і Ассоль закрасилася рум’янцем, а голоси серця сказали віще «Так». Не було пояснень тому, що сталося, проте без слів і думок знаходила вона їх у дивному почутті своєму, й уже близькою стала їй каблучка. Тремтячи всім тілом, зірвала вона її з пальця, тримаючи у жмені, наче воду, роздивилася, – всією душею, всім серцем, усім радінням і ясним забобоном юності, – потім, сховавши за нагрудник, Ассоль тицьнула обличчя в долоні, з‑під яких нестримно виривалась усмішка, й, опустивши голову, помалу пішла зворотним шляхом.
Отак, – випадково, як кажуть люди, що вміють читати й писати, – Ґрей і Ассоль знайшли одне одного вранці літньої днини, сповненої неминучості.

V. Рихтування до бою

Ступивши на палубу «Секрета», Ґрей кілька хвилин стояв непорушно, гладячи голову з потилиці на чоло, що означало страшенне сум’яття. Неуважність – неясний рух почуттів – відбивалася на його обличчі безчулою посмішкою сновиди. У цей час його помічник, Пантен, сунув шканцями з полумиском смаженої риби; побачивши Ґрея, він завважив дивний стан капітана.
– Може, Ви забилися? – обережно поцікавився він. – Де були? Що бачили? Утім, це, звісно ж, ваша справа. Маклер пропонує вигідний фрахт, із премією. Та що це з вами?…
– Дякую, – мовив Ґрей, зітхнувши, наче розв’язаний. – Мені саме бракувало звуків вашого простого, розумного голосу. Це ніби крижана вода. Пантене, повідомте людям, що сьогодні ми виважуємо якір і переходимо в гирло Ліліяни, миль за десять звідси, її течію перебито суцільними мілинами. Дістатися гирла можна тільки з моря. Прийдіть по мапу. Лоцмана не брати. Поки що все… Еге, вигідний фрахт мені потрібен як торішній сніг. Можете так і сказати маклерові. Я вирушаю до міста, де затримаюся до вечора.
– Що ж сталося?
– Нічогісінько, Пантене. Я хочу, щоби ви зважили на моє бажання уникати будь‑яких розпитів. Коли настане момент, я повідомлю вам, у чому річ. Матросам кажіть, що буде ремонт, що місцевий док зайнято.
– Гаразд, – безтямно сказав Пантен у спину Ґреєві, який уже йшов геть. – Буде зроблено.
Хоча розпорядження капітана були цілком доречні, помічник витріщив очі й занепокоєно помчав з полумиском до себе в каюту, бурмочучи: «Пантене, тебе спантеличили. Чи не хоче він спробувати контрабанду? Чи не піднімемо ми часом чорний піратський прапор?» Одначе тут Пантен заплутався в найбожевільніших припущеннях. Поки він нервово трощив рибу, Ґрей спустився до каюти, взяв гроші й, переїхавши бухту, з’явився в торгових кварталах Лісса. Тепер він діяв уже рішуче і спокійно, до дрібки знаючи все, що буде на чудовному шляху. Кожен порух – думка, дія – гріли його тонкою втіхою мистецької праці. Його план склався миттєво й об’ємно. Його поняття про життя зазнали тієї останньої навали різця, після якої мармур супокійний у своєму неймовірному сяйві.
Ґрей побував у трьох крамницях, надаючи ваги вибору, позаяк подумки бачив уже потрібну барву й відтінок. У двох перших крамницях йому показали шовк базарних барв, покликаних задовольнити сяку‑таку пиху; у третій він знайшов зразки складних ефектів. Господар крамниці радісно метушився, викладаючи залежані тканини, та Ґрей мав вигляд статечного анатома. Він терпляче розбирав сувої, відкладав, зсував, розгортав і дивився на світло таку кількість червоних відрізів, що прилавок, завалений ними, здавалося, спалахне. На носак Ґреєвого чобота лягла пурпурова хвиля; на його руках та обличчі сяяв рожевий відблиск. Порпаючись у легкому спротиві шовку, розрізняв він барви: червона‑бліда, рожева й рожева‑темна; густе шумовиння вишневих, помаранчевих і похмурно‑рудих тонів; тут були відтінки всіх сил і значень, різні в своєму позірному спорідненні, як слова: «чарівно», «прекрасно», «чудово», «довершено»; у складках чаїлися натяки, недоступні мові зору, та справжня пурпурова барва довго не впадала в око капітанові. Що приносив крамар, було незле, та не викликало ясного і твердого «так». Нарешті одна барва звернула на себе безпорадну увагу покупця; Ґрей сів у крісло до вікна, витяг із шумкого шовку довгий кінець, кинув його на коліна і, розкинувшись із люлькою в зубах, став споглядально непорушний.
Ця цілковито чиста, мов багряний ранковий струмінь, повна шляхетних веселощів і величності барва була саме тією гордою барвою, що її шукав Ґрей. В ній не було змішаних відтінків огню, пелюсток маку, гри фіолетових чи бузкових натяків; не було й сині, ні тіні – нічого, що викликає сумнів. Вона жевріла, мов усмішка, звабою духовного відображення. Ґрей так замислився, що забув про господаря, який чекав за його спиною з напруженням наструнченого мисливського пса. Стомившись чекати, гендляр нагадав про себе тріском відірваного клаптя тканини.
– Зі зразками годі, – сказав Ґрей, підводячись, – цей шовк я беру.
– Весь шматок? – поштиво сумніваючись, спитав гендляр. Та Ґрей мовчки дивився йому в лоба, аж крамар дещо знахабнів. – Якщо так, то скільки метрів?
Ґрей кивнув, просячи заждати, й вирахував олівцем на папері потрібну кількість.
– Дві тисячі метрів, – він із сумнівом оглянув полиці. – Так, щонайбільше дві тисячі.
– Дві? – сказав господар, гарячково підскакуючи, мов підкинутий пружиною. – Тисячі? Метрів? Будь ласка, сідайте, капітане. Чи не бажаєте глянути, капітане, зразки нових тканин? Воля ваша. Ось сірники, ось духмяний тютюнець, будьте ласкаві. Дві тисячі… дві тисячі по… – він сказав ціну, яка стосувалася до справжньої так, як клятьба до простого «так», одначе Ґрей був задоволений, позаяк нізащо не хотів торгуватися.
– Дивовижний, найкращий шовк, – провадив крамар, – товар незрівнянний, тільки в мене знайдете такий.
Коли він урешті зійшов увесь захватом, Ґрей домовився з ним про доставку, взявши на свій кошт видатки, заплатив за рахунком і пішов у супроводі господаря, що вшановував його наче китайського імператора. Ти м часом через вулицю від того місця, де була крамниця, мандрівний музика, настроївши віолончель, тихим смичком змусив її промовляти печально й гарно; його побратим, флейтист, засипав спів струн белькотанням горлового свисту; проста пісенька, якою вони наповнили очманілий од спеки двір, долетіла до Ґреєвого вуха, і той одразу ж утямив, що слід робити йому далі. Узагалі всі ці дні він був на тій щасливій висоті духовного зору, з якої виразно помічав усі натяки й підказки дійсності. Почувши звуки, що їх заглушало торохтіння ридванів, він увійшов у центр найважливіших вражень і думок, викликаних, відповідно до його вдачі, цією музикою, вже відчуваючи, чому і як вийде гарно те, що надумав. Поминувши провулок, Ґрей увійшов у домову браму, за якою щойно пройшла музична вистава. На той час музики збиралися йти геть; високий флейтист з виглядом затурканої гідності вдячно махав капелюхом, звертаючись до тих вікон, звідки летіли копійки. Віолончель уже вернулася під пахву свого господаря; той, утираючи спітніле чоло, чекав на флейтиста.
– Чи ба, та це ж ти, Циммере! – сказав йому Ґрей, впізнаючи скрипаля, який вечорами звеселяв своєю пречудовою грою моряків, гостей корчми «Гроші на бочку». – Чого це ти покинув скрипку?
– Високошановний капітане, – самовдоволено заперечив Циммер, – я граю на всьому, що звучить і тріскотить. Замолоду я був музичним блазнем. Тепер мене тягне до мистецтва, і я з горем бачу, що загубив непересічний дар. Тим‑то я, мудрий по шкоді, люблю відразу двох: віолу і скрипку. На віолончелі граю вдень, а на скрипці вечорами, себто немовби плачу, ридаю за пропащим талантом. Чи не пригостите винцем, га? Віолончель – це моя Кармен, а скрипка…
– Ассоль, – сказав Ґрей. Циммер не дочув.
– Атож, – кивнув він, – соло на тарілках чи мідних рурках – інша річ. Утім, що мені?! Хай гримасують усілякі блазні від мистецтва – я знаю, що у скрипці й віолончелі завжди спочивають феї.
– А що ховається у моєму «тур‑люр‑лю»? – підійшовши, спитав флейтист, гінкий паруб’яга з баранячими блакитними очима й білявою бородою. – Ну ж бо, скажи!
– Це дивлячись, скільки ти хильнув зранку. Часом – птах, часом – горілчаний чад. Капітане, це мій компаньйон Дусс. Я казав йому, як ви смітите золотом, коли п’єте, й він заочно закоханий у вас.
– Ще б пак, – сказав Дусс, – я люблю жест і щедрість. Та я хитрий, не вірте моїм огидним лестощам.
– Ну ось що, – сміючись, кинув Ґрей, – часу в мене обмаль, а діло стоїть. Я пропоную вам гарно заробити. Зберіть оркестр, та не з жевжиків з парадними обличчями мерців, які в музичному буквоїдстві або – що ще гірше – в звуковій гастрономії забули про душу музики й тихо мертвлять естради своїми вигадливими шумами, – ні. Зберіть своїх, ті, хто змушує плакати щирі серця кухарок і лакеїв, зберіть своїх бродяг. Море й кохання терпіти не можуть педантів. Я б залюбки посидів з вами й навіть не за одною пляхою, але треба йти. У мене сила‑силенна роботи. Візьміть оце і пропийте за літеру «А». Якщо вам до вподоби моя пропозиція, приїздіть під вечір на «Секрет». Він стоїть неподалік від головної дамби.
– Згода! – вигукнув Циммер, знаючи, що Ґрей платить, мов цар. – Дуссе, вклонися, скажи «так» і крути капелюхом на радощах! Капітан Ґрей вирішив одружитись!
– Отож бо, – просто сказав Ґрей. – Усі подробиці я вам повідомлю на «Секреті». А ви…
– За літеру «А»! – Дусс, пхнувши ліктем Циммера, підморгнув Ґреєві. – Але… як багато літер в абетці! Дайте що‑небудь і на фіту…
Ґрей дав ще грошей. Музики пішли. Тоді він зайшов до комісійної контори й дав таємне доручення на велику суму – виконати терміново, упродовж шести днів. Коли Ґрей повернувся на свій корабель, агент контори вже сідав на пароплав. Надвечір привезли шовк; п’ять вітрильників, яких винайняв Ґрей, помістилися з матросами; ще не повернувся Летика, й не прибули музики; Ґрей подався погуторити з Пантеном.
Слід зауважити, що кілька років Ґрей плавав з одним складом команди. Попервах капітан дивував матросів примхами несподіваних рейсів, зупинок – навіть по місяцю – в найбільш неторгових і відлюдних місцинах, але потроху вони перейнялися «греїзмом» Ґрея. Він часто плавав тільки з баластом, відмовляючись брати вигідний фрахт лише тому, що йому був не до вподоби запропонований вантаж. Ніхто не міг умовити його везти мило, цвяхи, якісь деталі до машин і всяку всячину, що понуро мовчить у трюмах, викликаючи бездушне уявлення про нудну необхідність. А проте капітан охоче вантажив садовину, порцеляну, звірину, прянощі, чай, тютюн, каву, шовк, цінні породи дерев: чорне, сандал, пальму. Все це відповідало аристократизмові його уяви, витворюючи мальовничу атмосферу; не диво, що команда «Секрету», вихована у такий спосіб, в дусі своєрідності, поглядала трохи згорда на всі інші судна, оповиті димом пласкої наживи. Однак цього разу Ґрей угледів запитання у фізіономіях: найдурніший матрос знав, що немає потреби робити ремонт у руслі лісової річки.
Пантен, звісно ж, передав матросам наказ Ґрея; коли той увійшов, помічник його докурював шосту сигару: очма ні лий від диму, він тинявся каютою, наштовхуючись на стільці. Надходив вечір. У відчинений ілюмінатор застромилася золотава світляна пасмуга, в якій спалахнув лакований козирок капітанського кашкета.
– Все готово, – понуро кинув Пантен. – Коли хочете, можна піднімати якір.
– Вам, Пантене, слід було б знати мене трохи краще, – м’яко зауважив Ґрей. – Нема таємниці в тому, що я роблю. Щойно ми кинемо якір на дно Ліліяни, я викладу вам усе, й ви не марнуватимете таку купу сірників на кепські сигари. Ідіть знімайтеся з якоря.
Пантен, ніяково посміхаючись, почухав брову.
– Воно то, звичайно, так, – мовив він. – Та я, зрештою, – нічого.
Коли він вийшов, Ґрей якусь хвилю ще посидів непорушно, дивлячись у прочинені двері, потім перейшов до себе. Ту т він то сидів, то лягав, то, дослухаючись до торохтіння брашпіля, що викочував гучного ланцюга, збирався вийти на бак, та знову замислювався і повертався до столу, креслячи на цераті пальцем пряму швидку лінію. Удар кулаком у двері вивів його з маніякального стану; він повернув ключа, впустивши Летику. Матрос, важко дихаючи, зупинився з виглядом гінця, який вчасно відвернув страту.
– «Лети‑но, Летико», – сказав я собі, – хутко заговорив він, – коли я з кабельного молу побачив, як танцюють довкруг брашпіля наші хлопці, попльовуючи на долоні. У мене око, ніби в орла. І я полетів. Я так дихав на човняра, що чоловік спітнів од хвилювання. Капітане, ви хотіли залишити мене на березі?
– Летико, – сказав Ґрей, придивляючись до його червоних очей, – я чекав на тебе щонайшвидше вранці. Чи лив ти на потилицю холодну воду?
– Лив. Не стільки, скільки було прийнято всередину, проте лив. Усе зроблено.
– Кажи.
– Не варто й казати, капітане. Ось тут усе записано. Беріть і читайте. Я дуже старався. Я піду.
– Куди?
– З докору ваших очей бачу, що ще холодної води на потилицю вилито було замало.
Він обернувся і вийшов із дивацькими порухами сліпця. Ґрей розгорнув папірця; олівець, напевне, дивувався, коли виводив на ньому креслення, що нагадували розхитаний паркан. Ось що писав Летика:
«Згідно з інструкцією. Після п’ятої години ходив вулицею. Дім із сірим дахом по двоє вікон збоку; при ньому город. Зазначена особа приходила двічі: по воду – раз, по скіпки для груби два. Коли запала темрява, прозирнув поглядом вікно, та нічого не побачив через фіранку». Потім ішло кілька вказівок родинного штибу, що їх Летика дістав, напевне, у запалі застільної балачки, позаяк меморій закінчувався трохи несподіваними словами: «У рахунок видатків доклав дрібку своїх».
Одначе сутність цього донесення сповіщала тільки про те, що ми знаємо з першого розділу. Ґрей поклав папірця в стіл, свиснув вахтового і послав по Пантена, але замість помічника з’явився боцман Атвуд, обсмикуючи закасані рукави.
– Ми пришвартувалися біля дамби, – сказав він. – Пантен послав дізнатися, чого ви хочете. Йому непереливки, на нього там наскочили якісь люди з сурмами, барабанами та іншими скрипками. Ви їх запрошували на «Секрет»? Пантен просить вас прийти, каже – у нього туман у голові.
– Авжеж, Атвуде, – сказав Ґрей, – я точно кликав музик. Підіть скажіть їм, аби ішли поки що в кубрик. Побачимо потім, як їх влаштувати. Атвуде, скажіть їм і команді, що я вийду на палубу за чверть години. Хай зберуться. Вам і Пантенові, звісно, теж незле було б мене послухати.
Атвуд підняв ліву брову, як одводять курок, постояв боком до дверей і вийшов. Ці десять хвилин Ґрей перебув, затуливши обличчя руками; він ні до чого не готувався й нічого не вираховував, – просто хотів подумки помовчати. Ти м часом його чекали вже всі нетерпляче і з цікавістю, повною здогадів. Він вийшов і побачив на лицях очікування якихось дивниць, та позаяк сам знаходив те, що діється, цілком природним, то напруга чужих душ відбилася в ньому легкою досадою.
– Нічого особливого, – сказав Ґрей, сідаючи на схід‑ник. – Ми простоїмо в гирлі річки доти, доки не поміняємо весь такелаж. Ви бачили, що привезено червоний шовк. З нього під орудою вітрильного майстра Блента зшиють «Секретові» нові вітрила. Відтак ми вирушимо, але куди – не скажу. В кожному разі, це тут, недалеко. Я їду до дружини. Вона ще не дружина мені, та буде нею. Мені потрібні червоні вітрила, аби ще здаля, як домовлено з нею, вона нас розгледіла. Ось усе. Як бачите, тут немає нічого таємничого. І годі про це.
– Так, – сказав Атвуд, бачачи з усміхнених облич матросів, що вони приємно спантеличені й не наважуються говорити. – Так он воно що, капітане… Не нам, звісно, судити про це. Як хочете, так і буде. Я вас вітаю.
– Дякую! – Ґрей міцно стиснув боцманову руку, але той, зробивши неймовірне зусилля, відповів таким потиском, що капітан відступив. Після цього підійшли всі, змінюючи один одного соромливою теплотою погляду і бурмочучи вітання. Ніхто не крикнув, не загомонів – щось не надто просте вчували матроси в уривчастих словах капітана. Пантен полегшено зітхнув і звеселів – його душевний тягар розтанув. Тільки корабельний тесля лишився чимось невдоволений. Мляво потримавши Ґреєву руку, він понуро спитав:
– Як це ви надумалися, капітане?
– Це як удар твоєї сокири, – сказав Ґрей. – Циммере! Покажи своїх хлопчаків.
Скрипаль, ляскаючи по спині музик, випхнув з натовпу семеро чоловіків, убраних украй неохайно.
– Ось, – сказав Циммер, – це – тромбон, не грає, а бухає, як із гармати. Ці двоє безвусих молодців – фанфари; як заграють, то миттю тягне воювати. Потім кларнет, корнет‑а‑пістон і друга скрипка. Усі вони – великі майстри обнімати жваву приму, себто мене. А ось і головний господар нашого веселого ремесла – Фріц, барабанник. У барабанників, знаєте, вигляд найчастіше розчарований, але цей б’є з гідністю, захоплено. У його грі є щось відкрите і пряме, як його палиці. Чи так усе зроблено, капітане Ґрей?
– Напрочуд добре, – сказав Ґрей. – Усім вам призначено місце в трюмі, який цього разу, значить, буде завантажений різними «скерцо», «адажіо» й «фортисимо». Розійдіться. Пантене, віддавайте кінці, рушайте! Я зміню вас за дві години.
Він і не помітив, як збігли дві цих години, бо минули вони в тій‑таки внутрішній музиці, яка не полишала його свідомості, як пульс не полишає артерій. Він думав про одне, хотів одного, прагнув одного. Людина дії, він подумки забігав думками наперед, шкодуючи лише за тим, що ними не можна рухати так само просто і хутко, як шашками. Спокійна зовнішність його ніяк не говорила про ту напругу почуття, гудіння якого, немов гудіння великого дзвону, який б’є над головою, мчало в усій його сутності приголомшливим нервовим стогоном. Через це, врешті‑решт, він заходився рахувати подумки: «Один… два… тридцять…», – аж сказав: «Тисяча». Така вправа подіяла; він був здатний нарешті поглянути зовні на все починання. Тут дещо здивувало його те, що він не може уявити, яка вона, Ассоль, у душі, бо ж навіть не говорив з нею. Він читав десь, що можна, бодай невиразно, збагнути людину, якщо, уявивши з себе цю людину, скопіювати вираз її обличчя. Щойно очі Ґрея поволі стали набувати невластивого їм дивного виразу, а губи під вусами вже складалися у слабку, лагідну усмішку, як, отямившись, він зареготався і вийшов змінити Пантена.
Стояла темрява. Пантен, відкотивши комір куртки, ходив біля компаса і раз по раз кидав стерничому:
– Чверть румба лівіш, лівіш. Стій! Ще чверть. «Секрет» ішов з половиною вітрил на ходовому вітрі.
– Знаєте, – сказав Пантен Ґреєві, – я задоволений.
– Чим?
– Ти м само, що й ви. Я все розкусив. Ось тут, на містку, – він хитро підморгнув, світячи усмішці вогнем люльки.
– Ану ж бо, – сказав Ґрей, раптово здогадавшись, в чому річ, – що ви там розкусили?
– Найкращий спосіб провезти контрабанду, – прошепотів Пантен. – Кожен може ставити собі такі вітрила, які хоче. У вас геніальна голова, Ґрею!
– Бідолаха Пантен! – сказав капітан, не знаючи, гніватися чи сміятися. – Ваш здогад дотепний, та кульгає на обидві ноги. Ідіть спати. Даю вам слово, що ви помиляєтеся. Я роблю те, що сказав.
Він послав його спати, звірився з напрямком курсу й сів. Тепер ми його залишимо, бо йому треба побути наодинці.

VI. Ассоль залишається сама

Ніч Лонгрен згаяв у морі; він не спав, не ловив, а йшов під вітрилом хтозна‑куди, слухаючи хлюпання води, дивлячись у пітьму, підставляючи обличчя вітрові й думаючи. У тяжкі години життя ніщо так не відновлювало сил його душі, як ця самотня блуканина. Тиша, сама тиша і безлюддя – ось що потрібно було йому для того, щоб ясно озвалися всі найслабші й найскутіші голоси внутрішнього світу. Цієї ночі він думав про майбутнє, про бідність, про Ассоль. Йому було вкрай тяжко полишити її навіть на якусь часину; крім того, він боявся воскресити стихлий біль. Може, ступивши на корабель, він знов уявить, як там, у Каперні, на нього чекає друг, що ніколи не вмирав, – і, повертаючись, він підходитиме до своєї домівки з горем мертвого чекання. Мері ніколи більше не вийде з дверей домівки. Проте він хотів, щоб Ассоль було що їсти, вирішивши тому вчинити так, як наказує турбота.
Коли Лонгрен повернувся, дівчини ще не було вдома. Її ранні прогулянки батька не дивували; цього разу, одначе, в його очікуванні вчувалася легка напруга. Ходячи з кутка в куток, він на повороті раптом відразу побачив Ассоль; увійшовши стрімко й нечутно, вона мовчки спинилася перед ним, майже налякавши його світлом погляду, що виказував збудження. Здавалося, відкрилось її друге обличчя – те справжнє обличчя людини, про яке, зазвичай, промовляють лише очі. Вона мовчала, дивлячись в обличчя Лонгренові так незрозуміло, що він похапцем запитав:
– Ти хвора?
Відповіла вона не відразу. Коли сенс запитання добувся нарешті її духовного слуху, Ассоль стрепенулася, ніби гілка, зачеплена рукою, і засміялася довгим, рівним сміхом тихого тріюмфу. Їй треба було сказати щось, але, як завжди, не було потреби вигадувати – що ж саме. Вона мовила:
– Ні, здорова… Чого ти так дивишся? Мені весело. Справді, мені весело, бо ж днина нині така гарна. А ти що надумав? Я вже бачу з твого лиця, що ти щось надумав.
– Хай що я надумав, – сказав Лонгрен, вмощуючи дівчину собі на коліна, – ти, я знаю, зрозумієш, у чому річ. Жити ні з чого. Я не піду знову в далеке плавання, а наймуся на поштовий пароплав, який ходить між Кассетом і Ліссом.
– Атож, – здалеку сказала вона, силкуючись збагнути його клопіт і справи і лякаючись, що їй не до снаги відмовитися від радощів. – Це кепсько. Мені буде нудно. Мерщій вертайся, – кажучи так, вона розквітала нестримною усмішкою. – Авжеж, мерщій, дорогенький, я чекаю.
– Ассоль! – сказав Лонгрен, беручи долонями її обличчя й повертаючи до себе. – Кажи, що сталося?
Вона відчула, що має розвіяти його тривоги й, притлумивши радість, зробилася серйозно‑уважною, хіба що в її очах сяяло ще нове життя.
– Чудило ти, – сказала вона. – Нічогісінько. Я збирала горішки.
Лонгрен не надто повірив би у це, якби не його заглиблення у свої думки. Їхня розмова стала діловою та детальною. Матрос сказав доньці, щоб вона склала йому торбу, перелічивши усі необхідні речі, а тоді дав кілька порад.
– Я повернуся днів за десять, а ти застанови мою рушницю й сиди вдома. Якщо хтось захоче тебе скривдити – скажи: Лонгрен невдовзі буде. Не думай і не журися за мене: лихого нічого не станеться.
Відтак він поїв, міцно поцілував дівчину й, закинувши торбу на плечі, вийшов на міський шлях. Ассоль провела його поглядом, аж батько, урешті, сховався за рогом, і вона пішла додому. На неї чекала гора домашньої роботи, та вона забула про це. З цікавістю легкого подиву роззиралася вона довкруги, наче вже чужа цій домівці, такій улитій у свідомість з дитячих літ, що, здавалося, вона завжди носила її в собі, а тепер та домівка скидалася на рідні краї, які відвідали, перебувши хтозна‑скільки літ у середовищі життя інакшого. Проте щось негідне привиділось їй у цій своїй відсічі, щось недобре. Вона сіла до столу, на якому Лонгрен майстрував іграшки, і спробувала приклеїти стерно до корми; дивлячись на цей дріб’язок, мимоволі побачила вона його великим, справжнім. Усе, що сталося вранці, знову піднеслось у ній дрожжю хвилювання, й золота каблучка, завбільшки з сонце, упала через море до її ніг.
Не всидівши, Ассоль вийшла з дому й пішла до Лісса. Робити там їй було геть нічого, вона не знала, навіщо йде, та не йти не могла. Дорогою вона перестріла мандрівника, що хотів якось розібратися з тим, куди ж йому йти; вона доладно пояснила йому що слід і відразу ж забула за це.
Весь довгий шлях подолала вона непомітно, наче несла пташку, яка поглинула всю її ніжну увагу. Біля міста вона трохи розважилася гомоном, який линув з його величезного кола, та воно не було владне над нею, як раніше, коли, лякаючи й затуркуючи, перетворювало на мовчазну боягузку. Вона протиставлялася йому.
Поволі поминула кільцюватий бульвар, перетинаючи сині тіні дерев, довірливо й легко скидаючи оком на обличчя перехожих, рівною ходою, сповненою впевненості. Порода кмітливих людей упродовж дня не раз помічала невідому, дивну, як глянути, дівчину, яка проходила в яскравому натовпі у глибокій задумі. На майдані вона підставила руку струменеві з водограю, перебираючи пальцями відбиті бризки; потім, сівши на хвильку, перепочила й повернулася на лісову дорогу. Зворотний шлях вона зверстала зі свіжою душею, в гуморі мирному та ясному, ніби вечірня річка, яка змінила врешті барвисті свічада дня рівним у затінку полиском. Підходячи до села, дівчина побачила того самого вугляра, якому приверзлося, ніби в нього зацвів кошик; він стояв біля воза з двома понурими незнайомцями, вкритими сажею і брудом. Ассоль зраділа.
– Добридень, Філіпе, – сказала вона, – ти що тут робиш?
– Нічого, мухо. Відвалилося колесо, я його направив, а тепер ось курю та цвірінькаю з нашими хлопцями. Ти звідки?
Ассоль промовчала.
– Знаєш, Філіпе, – здобулася вона на слова, – я тебе дуже люблю й тому скажу лише тобі. Я незабаром поїду. Напевне, поїду назовсім. Ти не кажи нікому про це.
– Це ти хочеш поїхати? Куди ж ти зібралася? – здивувався вугляр, питально розтуливши рота, через що його борода видовжилася.
– Не знаю, – вона поволі оглянула галявину під в’язом, де стояв віз, зелену в рожевому вечірньому світлі траву, чорних мовчазних вуглярів і, подумавши, докинула: – Все це мені не відомо. Не знаю ні дня, ані години, ба – не знаю, куди. Більше нічого не скажу. Тому про всяк випадок – прощавай. Ти часто мене возив.
Вона взяла величезну чорну руку й надала їй стану відносної трусанини. Обличчя робітника розкрило шпару непорушної усмішки. Дівчина кивнула, обернулася й пішла. Вона щезла так хутко, що Філіп і його приятелі не встигли й головою повернути.
– Чудасія, – сказав вугляр, – ну ж бо, зрозумій її. Щось із нею сьогодні… таке й інше.
– А й справді, – провадив другий, – чи то вона каже, чи то умовляє. Не наше діло.
– Не наше діло, – мовив і третій, зітхнувши. Потім усі троє посідали на воза й, заторохтівши колесами по кременистому шляху, зникли в куряві.

VII. Пурпуровий «Секрет»

Була біла вранішня година; у величезному лісі стояла тонка імла, сповнена чудернацьких видінь. Незнаний мисливець, щойно полишивши своє багаття, рухався вздовж річки; крізь дерева сяяв просвіток її повітряних порожнин, одначе пильний мисливець оминав їх, розглядаючи свіжий слід ведмедя, що прямував у гори.
Раптовий звук шугнув поміж деревами з несподіваністю тривожної гонитви; це заспівав кларнет. Музика, вийшовши на палубу, зіграв уривок мелодії, повної смутного, протяжного повтору. Звук тремтів як голос, який ховає в собі горе; посилився, усміхнувся смутним переливом і урвався. Далеке відлуння невиразно наспівувало ту саму мелодію.
Мисливець, позначивши слід зламаною галузкою, дістався води. Імла ще не розвіялася; в ній згасали обриси величезного корабля, який поволі повертав у гирло річки. Його згорнуті вітрила ожили, звисаючи фестонами, розправляючись і вкриваючи щогли безпорадними щитами величезних брижів; чутно було голоси і кроки. Береговий вітер, намагаючись віяти, лінькувато смикав вітрила; нарешті тепло сонця подіяло як слід; тиск повітря посилився, розвіяв імлу й хлюпнув на реї, набравши легких пурпурових форм, наповнених трояндами. Рожеві тіні ковзали білиною щогл і снастей, усе було біле, крім розгорнутих, плавно рушених вітрил, – барви глибокої радості.
Мисливець, який дивився з берега, довго тер очі, аж поки переконався, що бачить саме так, а не інакше. Корабель сховався за поворотом, а він і далі стояв і дивився; потому, мовчки стенувши плечима, подався до свого ведмедя.
Поки «Секрет» ішов річищем, Ґрей стояв біля стерна, не довіряючи його матросові, – боявся мілин. Поряд сидів Пантен, у новому сукняному костюмі, в новому блискучому кашкеті, поголений і смиренно пиндючний. Він, як і раніше, не уявляв жодного зв’язку між пурпуровим вбранням і прямою метою Ґрея.
– Тепер, – сказав Ґрей, – коли мої вітрила червоніють, вітер добрий, а в серці моєму більше щастя, ніж у слона, який угледів невелику булочку, я спробую налаштувати вас своїми думками, як обіцяв у Ліссі. Зауважте – як на мене, ви ні дурний, ані впертий, ні; ви – зразковий моряк, а це чимало важить. Одначе ви, як більшість, слухаєте голоси всіх немудрих істин крізь грубе скло життя; вони гукають, але ви не чуєте. Я роблю те, що існує як старовинне уявлення про прекрасне, – те, що не здійснюється і що, властиво, так само здійснюється і що можливе, як прогулянка за місто. Невдовзі ви побачите дівчину, яка не може, не повинна інакше вийти заміж, хіба лише так, як я оце витіваю на ваших очах.
Він коротко передав морякові те, про що ми добре знаємо, скінчивши пояснення так:
– Ви бачите, як тісно сплітаються тут доля, воля і властивість характерів; я приходжу до тієї, котра чекає й може чекати лише мене, а я не хочу нікого іншого, крім неї, можливо, саме тому, що завдяки їй я збагнув одну немудру істину. Вона в тому, щоби робити так звані дива своїми руками. Коли для людини головне – отримати неоцінний п’ятак, то дати цей п’ятак найпростіше, проте коли душа таїть зерня полум’яної рослини – дива, – зроби їй це диво, якщо тобі до снаги. Нова душа буде в нього й нова в тебе. Коли начальник тюрми сам випустить арештанта, коли мільйонер подарує підпискові віллу, опереткову співачку і сейф, а жокей бодай раз притримає коняку заради іншого коня, якому не щастить, – тоді всі зрозуміють, як це приємно, як це невимовно чудесно. Втім, є дива не менші: усмішка, веселощі, прощення і… вчасно сказане путнє слово. Володіти цим – значить, володіти всім. Що ж до мене, то наш початок – мій і Ассоль – залишиться нам назавжди в пурпуровому відблиску вітрил, створених глибиною серця, яке знає, що таке любов. Ви мене зрозуміли?
– Авжеж, капітане, – крекнув Пантен і ретельно втер вуса згорнутою чистою хусточкою. – Я все зрозумів. Ви мене розчулили. Піду вниз і попрошу пробачення в Нікса, бо вчора я насварив за втоплене відро. І дам йому тютюну – свій він програв у карти.
Перш ніж Ґрей, дещо здивований такою швидкою практичною дією своїх слів, устиг що‑небудь сказати, Пантен уже загримів униз по трапу й десь віддалено зітхнув. Ґрей озирнувся, глянувши вгору; над ним мовчки смикалися пурпурові вітрила; сонце в їхніх швах сяяло багряним димом. «Секрет» ішов у море, і берег стрімко даленів. Не було жодних сумнівів у дзвінкій душі Ґрея – ні глухих ударів тривоги, ані шуму дрібних клопотів; спокійно, наче вітрило, поривався він до захопливої цілі, переповнений думками, що переганяють слова.
Ополудні на обрії з’явився димок військового крейсера. Крейсер змінив курс і з відстані півмилі підняв гасло: «Задрейфувати!».
– Браття, – сказав Ґрей матросам, – ніхто в нас не стрілятиме, не бійтеся! Вони просто не вірять своїм очам.
Він наказав дрейфувати. Пантен закричав як на пожежу і вивів «Секрет» із вітру; судно стало, за мить од крейсера вже мчав паровий катер з командою і лейтенантом у білих рукавичках; лейтенант, ступивши на палубу корабля, зачудовано озирнувся і пройшов із Ґреєм до каюти, звідки за годину вирушив, дивно махнувши рукою і всміхаючись, ніби одержав чин, назад до синього крейсера. Напевне, цього разу Ґрей мав більше успіху, ніж із простакуватим Пантеном, адже крейсер, зачекавши, ударив у обрій могутнім залпом салюту, стрімкий дим якого, пробивши повітря величезними блискучими м’ячами, розвіявся клоччям над тихою водою. Цілісінький день на крейсері панувало якесь напівсвяткове остовпіння; настрій був неслужбовий, збитий – під знаком любові, про яку говорили скрізь – від салону до машинного трюму; а вартовий мінного відділу, зауваживши, що мимо кудись йде матрос, спитав того:
– Томе, чуєш, ти як оженився?
– Тю, зловив її за спідницю, коли вона хтіла вискочити від мене у вікно, – сказав Том і гордо закрутив вуса.
Певний час «Секрет» ішов порожнім морем, без берегів; ополудні відкрився далекий берег. Узявши прозорну трубу, Ґрей прикипів очима до неї і водночас до Каперни. Якби не низка покрівель, то він розгледів би у вікні одного дому Ассоль, яка сиділа над якоюсь книжкою. Вона читала; сторінкою чимчикував зеленкуватий жучок, зупиняючись і зводячись на передніх лапах з виглядом незалежним і свійським. Уже двічі його без задньої думки здмухували на підвіконня, звідки він з’являвся знову довірливо і невимушено, наче хотів щось сказати. Цього разу йому пощастило дістатися майже до руки дівчини, яка тримала ріжечок сторінки; тут він застиг на слові «дивись», і з сумнівом зупинився, чекаючи на черговий шквал, і справді ледве уникнув халепи, позаяк Ассоль уже вигукнула: «Знову жучок… от дурненький!» – й хотіла рішуче здмухнути гостя в траву, та раптом випадково перевівши очі від одного даху на інший, виявила на синій морській шпарі вуличного простору білого корабля з пурпуровими вітрилами.
Вона здригнулася, сахнулася, завмерла; потім хутко зірвалася, з карколомно падаючим серцем, спалахнувши нестримними слізьми натхненного зворушення. «Секрет» саме огинав невеличкий мис, тримаючись до берега кутом лівого борту; тиха музика лилася в блакить дня з білої палуби під огнем червоного шовку; музика ритмічних переливів, які не надто влучно передають усім відомі слова: «Налийте ж чари по вінця – наразі ми, друзі, п’ємó за любов…» У її простоті з нестримною радістю розгорталось і гримотіло хвилювання. Не пам’ятаючи, як покинула домівку, Ассоль уже мчала до моря, підхоплена нездоланним вітром події; на першому розі вона зупинилася майже без сил; її ноги підломлювалися, дихання зривалося й гаснуло, свідомість трималася на волосинці. Не тямлячись од страху згубити волю, вона тупнула ногою й опам’яталася. Раз у раз то дах, то паркан ховали від неї червоні вітрила; тоді, побоюючись, чи не зникли вони, мов якесь видиво, вона квапилася минути болісну перепону і, знову вгледівши корабель, зупинялася, щоб з полегкістю звести дух.
Ти м часом у Каперні творилася така колотнеча, коїлося таке хвилювання, такий загальний розгардіяш, які не поступляться ефектові славетних землетрусів. Ніколи ще великий корабель не приставав до цього берега; на щоглах були ті самі вітрила, ймення яких звучало мов знущання; тепер вони ясно і неспростовно палахкотіли з невинністю факту, що перекреслював усі закони буття і здорового глузду. Чоловіки, жінки, дітвора – всі навперейми гнали до берега, хто в чому; мешканці перегукувалися з двору в двір, наскакували одне на одного, кричали й падали; невзабарі біля води утворилась юрба, і в юрбу цю стрімко увігналась Ассоль.
Поки її не було, ім’я дівчини перелітало серед людей з нервовою й похмурою тривогою, з лютим переляком. Більше говорили чоловіки; здушено, гадючим сичанням схлипували остовпілі жінки, проте варто було котрійсь із них заторохкотіти, як отрута била у голову. Тільки‑но з’явилася Ассоль, як усі замовкли, всі зі страхом відсахнулися від неї, й вона лишилася сама серед пустки пекучого піску, розгублена, присоромлена, щаслива, з обличчям не менш червонястим, аніж її диво, безпомічно сягнувши рукою за високим кораблем.
Від нього поплив човен, в якому було повно смаглявих веслярів; поміж ними стояв той, кого, як їй здалося тепер, вона знала, неясно пам’ятала з дитинства. Він дивився на неї з усмішкою, яка гріла і квапила. А проте, тисячі останніх кумедних страхів охопили Ассоль; до смерті боячись усього – помилки, непорозумінь, таємничої та шкідливої завади, – вона забігла по пояс у тепле коливання хвиль, гукаючи: «Я тут, я тут! Ось я!»
Тоді Циммер махнув лучком – і та сама мелодія шарпнула нерви юрми, та цього разу повним, переможним хором. Від хвилювання, плину хмар і хвиль, полиску води й далини дівчина майже вже не розрізняла, що то рухається: вона, корабель чи човен, – усе рухалося, кружляло і спадало. Цієї миті біля неї різко хлюпнуло весло; вона підвела голову. Ґрей нагнувся, дівочі руки вхопилися за його пояс. Ассоль замружилася; потім, хутко розплющивши очі, сміливо всміхнулася його осяйному обличчю й, захекавшись, мовила:
– Точнісінько такий.
– І ти теж, дитя моє! – виймаючи з води мокру перлину, мовив Ґрей. – Ось я прийшов. Чи впізнала ж ти мене?
Вона кивнула, тримаючись за його пояс, з новою душею і трепетно заплющеними очима. Щастя сиділо в ній, як пухнасте кошеня. Коли Ассоль наважилася розплющити очі, гойдання шлюпки, полиск хвиль, борт «Секрету», який наближався, потужно поводячи корпусом, – усе було сном, де світло й вода погойдувалися, кружляючи, немов гра сонячних зайчиків на стіні, яка виливає проміння. І небавом Ассоль побачила, що стоїть у каюті, – в кімнаті, кращої за яку годі вже шукати.
Тоді згори, стрясаючи і поглинаючи серце своїм переможним криком, знову шугнула велична музика. Ассоль знову заплющила очі, боячись, що все це щезне, якщо вона дивитиметься. Ґрей узяв її руки і, знаючи вже тепер, куди можна безпечно йти, вона сховала мокре від сліз обличчя на грудях друга, який з’явився так чарівно. Обережно, хоч зі сміхом, сам приголомшений і здивований тим, що настала недоступна нікому дорогоцінна хвилина, що її годі висловити, Ґрей підняв за підборіддя догори це обличчя, котре бозна‑коли примарилося йому, й очі дівчини, врешті, ясно розплющилися. В них було усе найкраще людське.
– Ти візьмеш до нас мого Лонгрена? – сказала вона.
– Авжеж. – І так міцно поцілував її слідом за своїм залізним «авжеж», що вона засміялася.
Тепер ми залишимо закоханих, знаючи, що їм треба побути вдвох. Чимало на світі слів на різних мовах і різних говірках, та всіма ними, навіть і приблизно, не передати того, що сказали вони того дня одне одному.
Ти м часом на палубі коло грот‑щогли, біля барильця, поточеного хробаками, зі збитим дном, яке відкрило сторічне темне щастя, чекав уже весь екіпаж. Атвуд стояв; Пантен статечно сидів, сяючи так, наче удруге на світ народився. Ґрей підвівся, подав знак оркестрові й, знявши кашкета, перший зачерпнув гранчаком, у пісні золотих сурм, святе вино.
– Ну, от… – сказав він і, випивши все одним духом, жбурнув склянку. – Тепер пийте, пийте всі. Хто не п’є, той ворог мені.
Повторювати йому не випадало. Бо ж, коли повним ходом, під усіма вітрилами «Секрет» ішов собі від назавжди нажаханої Каперни, тіснява біля барила перевершила все, що зазвичай діється у великі свята.
– То що, сподобалося воно тобі? – спитав Ґрей Летику.
– Капітане, – мовив, добираючи слова, матрос, – не знаю, чи сподобався йому я, та враження мої слід обдумати. Вулик і сад!
– Що?!
– Я хочу сказати, що до рота мені запхнули вулик і сад. Хай щастить вам, капітане. І хай буде щаслива та, яку назву я «найкращим вантажем», щонайкращим призом «Секрету»!
Коли наступного дня зайнялося на світ, корабель був далеко від Каперни. Частина екіпажу як заснула, так і не мала сил устати з палуби, бо її здолало Ґреєве вино; трималися на ногах лише стерничий та вахтовий, та замислений і хмільний Циммер, який сидів на кормі з грифом віолончелі біля підборіддя. Він сидів, тихо водив смичком, змушуючи струни бриніти чарівним, неземним голосом, і думав про щастя…

Та, що біжить по хвилях

Це Дезірада… 
О, Дезірадо, як мляво ми зраділи тобі, коли з моря виринули твої схили, вкриті манценіловими лісами. 
Л. Шадурн

Розділ I

Мені розказали, що в Лісс я потрапив, ні з того ні з сього звалений одним із рідкісних захворювань. Сталося це у дорозі. Непритомного, з високою температурою, мене зняли з потяга й поклали до шпиталю.
Коли небезпека минулася, доктор Філатр, який подружньому розважав мене останнім часом, перш ніж я вийшов з палати, – подбав про помешкання для мене й навіть знайшов служницю. Я був вельми вдячний йому, тим більше, що вікна квартири виходили на море.
Якось Філатр мовив:
– Дорогий Гарвею, мені здається, що я мимоволі тримаю вас у нашому місті. Ви могли б виїхати, коли оклигаєте, й анітрохи не соромитися через те, що я винайняв для вас житло. А проте, перш ніж мандрувати далі, вам потрібен певний затишок, – зупинка всередині себе.
Він явно натякав, і я пригадав мої розмови з ним про владу Нездійсненого . Завдяки гострій хворобі влада ця трохи ослабла, проте часом я досі чув у душі її сталевий рух, який не збирався нікуди зникати.
Переїжджачи з міста в місто, із країни в країну, я корився силі більш владній, ніж пристрасть або манія.
Рано чи пізно, на схилі віку або ж у розквіті літ, Нездійснене гукає нас, і ми озираємося, намагаючись збагнути, звідки ж прилетів той окрик. Тоді, опам’ятавшись серед свого світу, тяжко похопившись і цінуючи кожен день, вдивляємося ми в життя, всією істотою намагаючись розглянути, чи не починає збуватися Нездійснене? Чи не ясний його образ? Чи не випадає лишень тепер тільки сягнути рукою, щоби схопити й утримати його неясні риси?
А проте час минає, і ми пливемо повз високі, млисті береги Нездійсненого, перебираючи язиком денні клопоти.
На цю тему я не раз говорив з Філатром. Одначе цього симпатичного чоловіка ще не чіпала прощальна рука Нездійсненого, тим‑то мої пояснення його не обходили. Він розпитував мене про все це і слухав доволі спокійно, але повнячись глибокою увагою, визнаючи мою тривогу і намагаючись нею перейнятись.
Я майже оклигав, але відчував реакцію, викликану перервою в русі, і визнав, що Філатр дав мені корисну пораду; тож вийшовши зі шпиталю, я оселився у квартирі правого наріжного будинку вулиці Амілі, однієї з найошатніших вулиць Лісса. Будинок стояв у нижньому кінці вулиці, поблизу гавані, за доком, – місце корабельного навалля і тиші, що її порушував, не надто настирливо, пом’якшений, з огляду на відстань, гук портового дня.
Я оселився у двох великих кімнатах. Одна величезним вікном дивилася на море, друга була десь удвічі більша за першу. Внизу, у третій кімнаті, куди вели сходи, жила прислуга. Старовинні, манірні й чисті меблі, старий будинок і вибагливе улаштування помешкання пасували до відносної тиші цієї частини міста. Кімнати, розташовані під кутом на схід і південь, увесь день не полишало сонячне проміння, через що цей старозавітний спокій був сповнений світлого примирення давно минулих літ з невичерпним, повсякчас новим сонячним пульсом.
Хазяїна я бачив лише раз, коли платив гроші. То був дебелий чоловік з обличчям кавалериста й тихими, виряченими на розмовця блакитними очима. Зайшовши забрати плату, він не виказав ні цікавості, ані пожвавлення, начебто бачив мене щодня.
Служниця, жінка років тридцяти п’яти, повільна й насторожена, носила мені з ресторану обіди й вечері, прибирала кімнати й ішла до себе, вже знаючи, що мені не знадобиться нічого особливого і я не зайду в розмови, що заводяться здебільшого лише для того, щоби, плескаючи язиком й колупаючись у зубах, здаватися на волю неуважного перебігу думок.
Отже, я зажив там; і промешкав я всього двадцять шість днів; кілька разів приходив доктор Філатр.

Розділ II

Що більше я говорив з ним про життя, сплін, подорожі й враження, то виразніше усвідомлював сутність і тип свого Нездійсненого. Не приховую, що воно було величезне і, мабуть, тому таке невідступне. Його стрункість, його майже архітектурна гострота виросли з відтінків паралелізму. Я називаю так подвійну гру, яку ми ведемо з явищами побуту і почуттів. З одного боку, вони природно терпимі силою необхідності: терпимі умовно, як асигнація, за яку слід отримати золото, але з ними немає угоди, бо ми бачимо і відчуваємо їхнє можливе перетворення. Картини, музика, книги давно затвердили цю особливість, і хоча приклад старий, я беру його через брак кращого. У його зморшках приховано всю тугу світу. Така‑от нервовість ідеаліста, що його відчай часто‑густо змушує опускатися нижче, ніж він стояв, – єдино з пристрасті до емоцій.
Серед потворних відображень життєвого закону і його позви з духом моїм я шукав, довго і гадки про це не маючи, – раптове виразне створіння: малюнок або вінок подій, природно звитих і настільки ж невразливих підозрілому погляду духовних ревнощів, як‑от чотири рядки улюбленого вірша, що найглибше запали у нашу душу. Таких рядків завжди лише чотири.
Зрозуміло, свої бажання я відкривав поступово і часто не помічав їх, через що проминув можливість вирвати ці небезпечні рослини з корінням. Вони розрослись і приховали мене під своїми тінистими кронами. Не раз бувало, що мої зустрічі, мої тези звучали як оманливий початок мелодії, яку людина зазвичай так прагне вислухати, перш ніж заплющити очі. Міста, країни час від часу наближали до моїх зіниць щодалі звабливіше світло ледь наміченого вогнями, дивного, далекого транспаранта, – але все це сходило нанівець; рвалось, як розлазиться гнила пряжа, натягнута стрімким човником. Нездійснене, якого я сягав руками, могло постати тільки саме, інакше я не впізнав би його і, діючи, як на приблизний зразок, ризикував напевно створити бездушні декорації. Дещо інакше, проте абсолютно точно, можна бачити це на штучних парках, якщо порівнювати їх з випадковими лісовими видивами, наче випадком видобутими сонцем з дорогоцінної шухляди. Тим‑то я зрозумів своє нездійснене і підкорився йому.
Навколо всього цього та ще багато чого – на тему людських бажань узагалі – точилися мої розмови з Філатром, якщо він порушував це питання.
Як я помітив, він увесь час цікавився моїм прихованим збудженням, спрямованим на предмети уяви. Я був для нього чимось на взір тюльпана, наділеного ароматом, і хай комусь таке порівняння і здасться зарозумілим, по суті воно таки слушне.
Тим часом Філатр познайомив мене зі Стерсом, у будинок якого я почав вчащати. Чекаючи на гроші, про що я написав своєму повірнику Лерху, я тамував спрагу руху вечорами біля Стерса та прогулянками в гавань, де під тінню величезних корм, які нависали над набережною, розглядав хвилюючі слова, знаки Нездійсненого: «Сідней», «Лондон», «Амстердам», «Тулон»… Я бував чи міг бувати в цих містах, однак назви гаваней означали для мене інший «Тулон» і аж ніяк не той «Сідней», що існували насправді; написи золотих літер зберігали невідкриту істину.

Ранок завжди обіцяє… 

– каже Монс, ‑

Після терплячого дня 
Вечір вдається у сум і прощає… 

Та к само, як «ранок» Монса, гавань обіцяє завжди; її світ сповнений невиявленого значення, що опускається з гігантських кранів пірамідами пак, розсіяного серед щогл, стиснутого біля набережних залізними боками судів, де в глибоких отворах між щільно зімкнутими бортами мовчки, наче закрита книга, лежить у тіні зелена морська вода. Не знаючи, піднестися їм чи впасти, клубочаться хмари диму з величезних труб; напружена і утримувана ланцюгами сила машин, одного руху яких досить, щоб спокійна під кормою вода стала диба.
Зайшовши до порту, я, здається мені, розрізняю на горизонті, за мисом, береги країн, куди спрямовані носатки кораблів, які чекають своєї години; стугін, крики, пісня, демонічний крик сирени – все сповнене пристрасті й обіцянки. А над гаванню – у країні країн, в пустелях і лісах серця, в небесах думок – виблискує Несбіт – таємничий і чудовий олень вічних ловів.

Розділ III

Не знаю, що сталося з Лерхом, але я не отримав від нього такої швидкої відповіді, як очікував. Лише наприкінці перебування мого в Ліссі Лерх відповів, своїм звичаєм, сотнею фунтів, не пояснивши, чого забарився.
Я заходив до Стерса і знаходив у цих відвідинах безневинну втіху, щось на кшталт прохолоди компресу, прикладеного до хворого ока. Стерс любив грати в карти, я – теж, а оскільки майже щовечора до нього хто‑небудь приходив, я від душі тішився можливістю почасти перенести гостроту свого стану на вгадування карт супротивника.
Напередодні багатьох подій, заради яких сів я помережити ці сторінки, моя ранкова прогулянка набережними дещо затягнулась, отож, раптово зголоднівши, я сів біля звичайної харчівні, перед її дверима, на терасі, обвитій рослинами на взір плюща з білими і блакитними квітами. Я їв смаженого мерлана, запиваючи страву легким червоним вином. Лише вгамувавши голод, я помітив, що напроти харчівні причалює пароплав, і, дочекавшись, коли пасажири його один за одним посунуть по трапу, прикипів очима до тисняви, викликаної бажанням швидше опинитися вдома або в готелі. Я бачив мішанину сцен, помічаючи риси втоми, роздратування, стримуваних або явних шаленств, які складають душу натовпу, коли різко змінюється характер його руху. Серед екіпажів, родичів, носильників, негрів, китайців, пасажирів, комісіонерів і жебраків, гір багажу і скрипіння коліс я побачив акт найбільшої неквапливості, вірності собі до останньої дрібниці, спокій, якщо зважати на обставини, майже розпусний – у такий‑от неповторний, бездоганний і картинний спосіб відбулося зішестя по трапу невідомої молодої дівчини, мабуть, небагатої, але, здавалось, обдарованої таємницями підбивати під себе місце, людей і речі.
Я уздрів її обличчя, коли воно з’явилося над бортом серед саквояжів і збитих набакир капелюхів. Незнайомка зійшла поволі, із задумливим інтересом до того, що діється довкола неї. Завдяки гнучкій статурі чи з іншої причини, вона цілком уникла поштовхів. Незнайомка нічого не несла, ні на кого не озиралась і нікого не шукала в юрбі очима. Так спускаються сходами розкішної кам’яниці до поштиво відчинених дверей. Двійко її валіз пливло за нею на головах смаглявих носильників. У відповідь на короткий рух тихо простертої руки, яка вказувала, як вчинити, валізи опустилися просто на бруківку, осторонь од пароплава, і вона сіла на них, дивлячись перед собою розумно і спокійно, як людина, цілком впевнена у тому, що те, що відбувається, має відбуватись і надалі згідно з її бажанням, але без жодної стомливої з її боку участі.
Ця тенденція, згубна для багатьох, негайно виправдала себе. До дівчини підбігли комісіонери і кілька інших осіб як пошарпаного, так і добропристойного вигляду, створивши атмосферу нестерпного галасу. Здавалося, з дівчиною станеться те ж, що зазвичай буває з сукнею, коли її – чисту, випрасувану, з затишної вішалки – зривають поспіхом.
Аж ніяк… Нічим не зрадивши себе, з гідністю переводячи погляд від однієї фігури до іншої, дівчина сказала щось усім потроху, раз засміялася, раз посупилася, поволі сягнула рукою, взяла картку одного з комісіонерів, прочитала, байдуже повернула і, мило нахиливши голівку, перебігла очима іншу. Її погляд впав на підсунуту вуличним торговцем склянку прохолодного напою; а оскільки спека стояла неабияка, панянка, подумавши, взяла склянку, напилась і повернула її з тим‑таки виглядом присутності у себе вдома, як у всьому, що робила. Кілька волохатих рук, витягнувшись над її валізами, бродили у повітрі, чекаючи слушної миті, щоб схопити ношу й рвонути геть, але все це, мабуть, її близько не обходило, коли не було ще вирішене питання про готель. Навколо неї зібрався гурт послужливих, корисливих і цікавих, якому, наче за наказом, передався лінивий спокій дівчини.
Люди метушливого світу, що рве день на клаптики, стояли, поводячи очима, вона ж і далі сиділа на валізах, оточена незримим захистом, який дає почуття власної гідності, якщо він уроджений і так злився з людиною, що вона сама не помічає його, подібно до дихання.
Я спостерігав за цією сценою, не відриваючи очей. Шум навколо дівчини поступово затих; стало так поштиво й пристойно, наче на берег зійшла дочка якогось фантастичного начальника всіх гаваней світу. Ти м часом на ній були (думка мимоволі з’єднує владу з пишністю) звичайнісінький батистовий капелюх, така само блузка з матроським комірцем і шовкова синя спідниця. Її старенькі валізи здавалися блискучими тому, що вона сиділа на них. Знадливе, з твердим виразом личко дівчини, довгі вії спокійно‑веселих темних очей змушували думати у напрямку почуттів, викликаних її зовнішністю. Прихильна маленька рука, опущена на голову кудлатого пса, – таке напрошувалося порівняння до цієї сцени, де відчувався глухий шум Нездійсненого.
Щойно я зрозумів це, як вона підвелася; весь її почет з вигуками і валізами кинувся до екіпажу, на задку якого стояв напис «Готель «Дувр». Підійшовши, дівчина роздала дрібняки і вмостилася з посмішкою цілковитого задоволення. Здавалось, її увагу притягувало геть усе, що діялося довкола.
Комісіонер заскочив на сидіння поруч із візником, екіпаж рушив, обшарпанці, які бігли позаду, поступово відстали, і, провівши поглядом куряву, що стругнула по бруківці, я подумав, як думав неодноразово, що переді мною, далебі, знову майнув кінець нитки, який веде до клубка.
Щиро кажучи, я був засмучений, і не тому тільки, що в особі невідомої кралі побачив привабливу ясність істоти, позначеної гармонійною цілісністю, як вивів я з враження. Її коротке перебування на валізах воскресило стару тугу про вінок подій, про вітер, який наспівує мелодії, про прекрасний камінь, знайдений серед гальки. Я думав, що її істота, можливо, має на собі познаку особливого закону, який перебирає життя з владою свідомого процесу, і що, ставши в тінь подібної долі, я нарешті міг би побачити Нездійснене. Але сумнішим за ці думки – сумні тому, що вони нили, як стара рана в негоду, – став спогад про численні подібні випадки, про які слід було сказати, що насправді їх не було. Так, неодноразово повторювався обман, прибираючи вигляду жесту, слова, особи, пейзажу, задуму, сновидіння і надії, і, як закон, залишав по собі тлін. При бажанні я міг би дуже легко знайти дівчину. Я зумів би знайти спільний інтерес, природний привід не пускати її з ока і так чи так зустріти бажану течію невідкритої річки. Найтоншим рухам щоденного душі нашої я зміг би надати як зрозумілої, так і пристойної форми. Та я не довіряв вже ні собі, ні іншим, ані жодній голосній подобі раптової обіцянки. З усіх цих причин я відкинув дію і повернувся до себе, де перебув решту дня серед книг. Читав я неуважно, відчуваючи збентеження, що налинуло з силою наскрізного вітру. Вже поночіло, коли, втомлений, я задрімав у фотелі.
Між реальністю і сном став спогад про ті хвилини у вагоні, коли я чимраз гірше усвідомлював своє становище. Пам’ятаю, як захід махав червоною хусткою у вікно, що пролітало повз піщані степи. Я сидів, заплющивши очі, і бачив профілі супутників, які, дивно змінюючись, виступали один з‑поза іншого, як на медалі. Раптом розмова погучнішала, переходячи, здавалося мені, в крик; після того губи бесідників заворушилися беззвучно, очі зблиснули, але я погубив думки. Вагон поплив вгору і зник.
Більше я нічого не пам’ятав, – спека затьмарила мозок. Не знаю, чому того вечора мене як оса мучив цей спогад; але я ладен був визнати, що його тон незбагненним чином пов’язаний зі сценою на набережній. Дрімота плела свій сутінковий візерунок. Я згадав дівчину, цього разу із запізнілим каяттям.
Чи доречні в тій грі, яку я вів сам з собою, банальна обережність, безцільне самолюбство, навіть сумнів? Чи не відмовився я увійти у вже розчинені двері тільки тому, що занадто добре пам’ятав великі й маленькі облуди минулого? Був повний звук, слушний тон, – я чув його, але заткнув вуха, недовірливо згадуючи колишні какофонії. Що, коли цього разу мелодію пропонував справжній оркестр?!
За кілька столітніх переходів бажання людини доскочать виразності художнього синтезу. Бажання уникне муки дивитися на образи свого світу крізь неясне, слабо осяяне полотно нервового збудження. Воно увиразниться, як комаха в бурштині. Я, в порівнянні з цим, мав постати в людських очах так, як «Дюранда» Летьєррі сприймається сталевим Левіафаном Трансатлантичної лінії. Нездійснене ховалося серед гір, і я мав зважити на всі шляхи в напрямку цієї сторони горизонту. Мені слід було ловити всі натяки, накидати оком на кожен промінець серед хмар і лісів. Значною мірою – заради багато чого – я повинен був діяти навмання.
Тільки‑но я закріпив деяке рішення, викликане таким перебігом думок, як задзвонив телефон, і, прогнавши напівсон, я підняв слухавку. Це був Філатр. Він задав мені декілька питань, які стосувалися мого стану, а тоді, своєю чергою, запросив зустрітися завтра у Стерса, і я пообіцяв.
Коли ця розмова скінчилась, я, в дивному сум’ятті почуттів, сором’язливому, як стримане дихання, зателефонував до готелю «Дувр». Таким справам властива думка, що всі, навіть сторонні, знають секрет вашого настрою. Відповіді найбільш байдужі звучать як доказ. Ніщо не може так раптово наблизити до чужого життя, як телефон, залишаючи нас невидимими, і негайно, варто нам лишень захотіти, – усунути, неначе ми не говорили зовсім. Ці безцільні для факту міркування відзначать, може бути, дещо той неспокійний стан, з яким зайшов я у розмову.
Вона була короткою. Я попросив викликати Анну Макферсон , що припливла сьогодні на пароплаві «Ґранвіль». Узявши невеличку паузу, діловий голос службовця кинув мені у відповідь, що вищеозначеної пані в готелі нема, і я, знаючи, що отримаю таку відповідь, сприяв непорозумінню, точно описавши костюм і всю зовнішність невідомої дівчини.
Мій співрозмовник мовчки змірковував. Нарешті він сказав:
– Себто ви говорите про панночку, яка нещодавно поїхала від нас на вокзал. Вона записалася – «Біче Сеніель».
З більшою, ніж очікував, досадою я послав зауваження.
– Чудово. Я переплутав ім’я, виконуючи якесь доручення. А ще мене просили дізнатися…
Я обірвав фразу і поклав слухавку на місце. Це було раптовою мозковою відразою до безцільних слів, які вирвалися в мене за інерцією. Що б змінилось, якби я дізнався, куди подалася Біче Сеніель? Отже, вона продовжувала свою дорогу – напевно, в дусі безтурботного наказу життя, як це було на набережній, – а я опустився в крісло, внутрішньо застебнувшись і намагаючись захопитися книгою, по перших рядках якої вже передчував, що випадає нудьга завдовжки в п’ять сотень сторінок.
Я був сам‑один, у тиші, вимірюваній цоканням годинника. Тиша мчала, і я заглибився у сферу переплутаних обрисів. Двічі підходив сон, а потім я вже не чув і не пам’ятав його наближення.
Так, непомітно заснувши, я прокинувся зі сходом сонця. Першим почуттям моїм була посмішка. Я підвівся і сів у пориві глибокого захоплення, – незрівнянної, чистої втіхи, викликаної ефектною несподіванкою.
Спав я у кімнаті, про яку згадував, що її стіна, звернена до моря, являла собою, по суті, величезне вікно. Воно йшло від стельового карниза до рами в підлозі, а по боках на фут не доходило до стін. Його стулки можна було розсунути так, що шибки ховалися. За вікном, унизу, був вузький виступ, засаджений квітами.
Я прокинувся тоді, коли сонце, сходячи над рискою моря, кидало проміння всередину кімнати разом з відображенням хвиль, які сипалися на екрані задньої стіни.
На стелі і стінах мчали танці сонячних привидів. Вихор золотої мережі сяяв таємничими малюнками. Променисті віяла, стрімкі овали і вогненні риси, що металися з кутка в куток, правили за політ у стіну стрімкої золотої зграї, видимої лише в момент торкання до площини. Ці строкаті килими сонячних фей, метушливий трепет яких, повсякчас захоплений гаптуванням сліпучих арабесок, сягнув шаленої швидкості, були скрізь – навколо, під ногами, над головою. Невидима рука виводила дивні письмена, зрозуміти значення яких було годі, як у музиці, коли вона говорить. Кімната ожила. Здавалось, їй не встояти перед навалою сонячних полисків, які ринули з води, і вона ось‑ось тихо закружляє. Навіть моїми руками й колінами безнастанно ковзали яскраві плями. Все це змінювалося невловимо, як наче в іскристій сітці, раз по раз стріпуваній, билися прозорі метелики. Я був зачарований і нерухомо сидів серед блакитного світла моря і золотого – по кімнаті. Мені було втішно. Я встав і, з легкою душею, з тонкою і беззвітною впевненістю, сказав, звертаючись до всього : «Вам, знаки і фігури, що увірвалися зі значенням невідомим, однак потішили мене серйозними одинокими веселощами, – поки ви ще не зникли – повіряю я іржу свого Нездійсненого. Осяйте й зітріть її!»
Щойно я закінчив говорити, знаючи, що згадаю потім цю напівсонну витівку з посмішкою, як золота сітка потьмяніла; лише у нижньому кутку, біля дверей, деякий час тремтіло ще щось на кшталт вигнутого вікна, відкритого потокові іскор, а тоді зникло й це. Зник і той настрій, яким почався ранок, хоча його слід не стерся й досі.

Розділ IV

Увечері я вирушив до Стерса. Того вечора в нього зібралися троє: я, Андерсон і Філатр.
Перш ніж прийти до Стерса, я перейшовся набережною до того місця, де вчора зупинявся пароплав. Тепер на цій ділянці набережної не було жодного корабля, а там, де сиділа невідома мені Біче Сеніель, стояли вантажні котки.
Отже, це пішло, виникло і пішло, наче його й не було. Щоб воскресити враження, я створив фігури з повітря, розташувавши їх групою вчорашньої сцени: крізь них блищали вечірня вода і зірки вогнів на рейді. Зібравшись на силах, я майже ясно побачив дівчину, а, зробивши це, відчув ще більше незадоволення, бо ж точніше змалював враження. Мабуть, почалася своєрідна «серцева мігрень» – почуття, яке я добре знав і, не надаючи йому особливого значення, визнав, однак, що такий напрям думок діє як улюблений мотив.
Це й справді був мотив, і я, почасти розвиваючи його, залишився під його впливом на невизначений час.
Розкидаючи умом, я був тепер вкрай незадоволений собою через те, що перепинив розмову з готелем. Ця квапливість – прагнення замінити те, що зникає, позитивною дією – частенько заважала мені. Але я не міг знову спізнавати те, що вже не захотів спізнавати, як би не шкодував про це тепер. Окрім того, чарівний ранок, прогулянка, повернення сил і звичне пояснення випадком усього, що його не цілком визначає бажання, переважили цей недолік вчорашнього дня. Подумки я підрахував залишки сум, яки міг витрачати і які чекав від Лерха: близько чотирьох тисяч. Того дня я отримав листа: Лерх сповіщав, що лише недавно повернувшись з ділової поїздки, він, не чекаючи, що гроші знадобляться мені так швидко, забув зробити розпорядження, а, повернувшись, послав – як я і просив – тисячу. Таким чином, фінанси мене не обходили.
З набережної я вирушив до Стерса, а, прийшовши туди, застав Філатра і Андерсона.
Стерс, секретар іригаційного комітету, був високий і рум’яний. Красива голова, спокійна кучерява борода, гучний голос і істинно чоловіча посмішка, що коли‑не‑коли ворушиться у вигині вусів, виказували силу.
Круглі окуляри, схожі на пташині очі, і червоні вилиці Андерсона, інспектора технічної школи, пасували до короткого чубка волосся на його голові; він був ставний і малий на зріст.
Доктор Філатр, людина доброї статури, зі спокійними рухами, одягнений завжди просто і добре, побачивши мене, уважно посміхнувся і, міцно потиснувши руку, сказав:
– Ви виглядаєте молодцем, просто чудово, Гарвею.
Ми сіли на терасі. Будинок стояв окремо, серед саду, край міста.
Стерс виграв три рази поспіль, потім я отримав карти, досить сильні, щоб обійтися без прикупу.
У їдальні, накриваючи на стіл і розставляючи тарілки, прислуга Стерса розмовляла з сестрою господаря щодо вечері.
Я вп’явся очима в свої карти, проте я вже захотів їсти і тому дуже радо почув, як Делія Стерс наказала подавати в одинадцять, отже – за годину. Я міркував також, чи будуть цього разу пиріжки з шинкою, що їх я уподобав і не їв ніде таких смачних, як тут, причому Делія запевняла, що це виходить випадково.
– Ну, – сказав мені Стерс, здаючи карти, – ви купуєте? Нічого?! Добре. – Він дав карти іншим, глянув на свої і оголосив: – Я теж не купую.
Андерсон, потім Філатр прикупили і спасували.
– Бийтеся, – сказав доктор, – а ми подивимося, що зробить цього разу Гарвей.
Ставки за умовою розігрувалися невеликі, але мені не щастило, і я дещо дратувався, увесь час програючи. Проте на ту ставку в мене було стерпне каре: чотири десятки і шістка; джокер міг бути у Стерса, тому слід було пильнувати.
Отже, ми повели звичайний торг: я – повільно й безтурботно, Стерс – коротко й сухо, але з урочистістю двох сліпих, які ведуть один одного до ями, причому кожен намагається обдурити жертву.
Андерсен, дивлячись на нас, тішився, так були ми всі захоплені очікуванням фіналу; Філатр збирав карти.
Увійшла Делія, дівчина зі змарнілим обличчям, засмаглим і скептичним, така ж білява, як її брат, і вирішила поглянути, як я з Стерсом, втупивши погляд у лоби один одному, намагалися побільшити – виграш чи програш? – ніхто не знав що.
Я відчував, що у Стерса сильна карта – накидаючи оком на ледь помітні особливості поведінки, але чи сильніша вона за мою? Можливо, він просто мене лякав? Напевно, те саме думав він про мене.
Делію гукнули з їдальні, і вона пішла, кинувши:
– Гарвею, дивіться, не програйте.
Я підвищив ставку. Стерс мовчав, міркуючи, погодитися на неї чи накинути ще. Я був у доброму гуморі, але ретельно приховував це.
– Приймаю, – відказав нарешті Стерс. – Що у вас?
Він запрошував відкрити карти. Одночасно зі звуком його слів мою свідомість, яка раптом вийшла з кола гри, виповнила наказова тиша, і я почув особливий жіночий голос, який сказав з притиском: «…Та, що біжить по хвилях». Це було як нічний дзвінок. Але годі було почути щось, окрім шуму у вухах, який виник од різких ударів серця, і потріскування карт, по ребру яких провів пальцями доктор Філатр.
Здивований явищем, яке так очевидно ніяк не стосувалося до того, що відбувалось, я запитав Андерсена:
– Ви допіру, здається, щось сказали?
– О ні! – відповів Андерсон. – Я ніколи не заважаю гравцеві думати.
Здивоване обличчя Стерса було переді мною, і я бачив, що він сидить мовчки. Я і Стерс, зайняті сутичкою, могли тільки називати цифри. Поки це пробігало в думці, враження повного життя жіночого голосу залишалося незмінним.
Я відкрив карти без жодного інтересу до гри, програв п’яти жирам Стерса і відмовився грати далі. Галюцинація – або те, що це було, – вилучила мене з настрою гри. Андерсон, звернувши увагу на мій вигляд, сказав:
– З вами щось сталося?!
– Сталося дещо цікаве, – відповів я, бажаючи дізнатися, що скажуть інші. – Коли я грав, то думки мої крутилися виключно довкола гри. Ви ж знаєте, що коли в тебе в руках каре, то нічого іншого в голову не лізе. Раптом я почув – сказані поза або всередині мене – слова: «Та, що біжить по хвилях». Їх вимовив незнайомий жіночий голос. Тому мій настрій як вітром звіяло.
– Ви чули, Філатре? – спитав Стерс.
– Хіба, а що ви почули?
– «Та, що біжить по хвилях», – повторив я з подивом. – Ці слова я почув ясно, як оце чую вас.
Всі були заінтриговані. Незабаром, коли сіли вечеряти, ми і далі обговорювали цей випадок. Про такі речі добре поговорити ввечері, коли все б’є по нервах.
Делія, зробивши кілька звичайних зауважень іронічно‑серйозним тоном, який явно вказував на те, що вона не підсміюється лише з увічливості, замовкла й слухала далі, критично піднявши брови.
– Нам слід з’ясувати, – мовив Стерс, – чи не було допоміжних агентів вашої галюцинації. Якось задрімавши, я почув розмову. Це було схоже на розмову за стіною, коли слова не розбереш. Сенс розмови можна було зрозуміти з інтонацій, – суцільні докори і виправдання. Чулися буркотливі, жалібні і гнівні ноти. Заходжу я в спальню, – з крана в умивальнику швидко капає вода, бо його поганенько закрутили. У трубі шипіло й клекотіло, схлипуючи, повітря. Тим‑то, зрозумівши, що відбувається, я розвіяв сумніви. Тому поставимо питання, чи не проходив чи хто‑небудь повз терасу?
Під час гри Андерсон сидів плечима до будинку, обличчям до саду, він сказав, що нікого не бачив і нічого не чув. Те саме сказав Філатр, а оскільки ніхто, крім мене, не чув жодних слів, подія ця лишилася замкненою в мені. На питання, як я поставився до неї, я відповів, що був насправді схвильований, але тепер лише намагаюся зрозуміти.
– Справді, – сказав Філатр, – фразу, яку почув Гарвей, можна пояснити хіба що глибоко прихованим ходом нашого психічного годинника, де не видно ні стрілок, ані коліщаток. Що було сказано, перш ніж ви почули голос?
– Що? Стерс питав, що у мене на картах, запрошуючи відкрити.
– Так. – Філатр на хвилю замислився. – Зауважте, як це виходить: «Що у вас?» Відповідь чув один Гарвей, і відповідь звучала: «Та, що біжить по хвилях».
– Але питання стосувалося мене, – сказав я.
– Певна річ. Хіба що ви були попереджені у відповіді. Відповідь пролунала за вас, і ви нам її повторили.
– Це не пояснення, – заперечив Андерсен, щойно всі посміхнулися.
– Звісно, не пояснення. Я роблю просте порівняння, яке мені здається цікавим. Згоден, пригоду можна пояснити роздвоєною свідомістю Рібо, або частковою бездіяльністю деякої частки мозку, що нагадує куточок сну в нас, яке стережуть як ціле. Так стверджує Бішер. Але порівняння очевидне. Воно напрошується саме, і, хай відповідь і загадкова, – якщо припустити, що це відповідь, – прихований інтерес Гарвея подано таємничими словами, хоча їх прикладний сенс загублено. Як не приковують до себе увагу гравця карти, вона пов’язана в центрі, але вільна по периферії. Вона там в тіні, серед явищ, прихованих тінню. Слова Стерса: «Що у вас?» могли викликати розряд зі сфери тіні раніше, ніж, відповідно, блиснув центр уваги. Асоціація з чим завгодно могла бути миттєвою і давати несподівані слова, подібні до тріщин, які розповзаються на склі, тільки‑но в нього вскочить камінець. Напрямок, малюнок, число і довжина тріщин годі вирахувати заздалегідь, ані звести оберненим шляхом до залежності від опору скла каменю. Таємничі слова Гарвея – це химерна тріщина позасвідомої сфери.
Справді, так воно могло бути, але, попри складнощі психічної картини, яку накидав Філатр, я дивним чином цим перейнявся. Я сказав:
– Чому саме слова Стерса викликали тріщину?
– А то чиї ж?
Я хотів сказати, що, допускаючи дію чужої думки, він геть по‑дитячому рахується з відстанню, ніби така дія марна за межами чотирьох футів столу, які розділяють гравців, але, не бажаючи більше затягувати суперечку, зауважив лишень, що подібні пояснення самі потребують пояснень.
– Звичайно, – потвердив Стерс. – Якщо не випадає вірити в те, що моє звичайне питання витягнуло з підсвідомої сфери Гарвея уявлення незвичайне, то треба все вирішувати знову. А в це нічого вірити, отже не випадає вірити і в інше.
Така‑от розмова тривала ще деякий час, вкрай дратуючи Делію. Врешті, дівчина зажадала, щоб ми змінили тему або випили заспокійливі краплі. Незабаром після цього я розпрощався з господарями і пішов; зі мною вийшов Філатр.
Карбуючи крок, наче солдати, ми мовчки кілька разів звернули і вийшли на майдан. Філатр запросив зайти в кафе. Це було так дивно для мого стану, що я пристав на його пропозицію. Ми сіли за стіл біля естради і попросили вина. На естраді мінялися співачки і танцівниці. Філатр заходився знову розвивати тему про тріщину на склі, потім перейшов до випадку з натуралістом Вайторном, який, сидячи в саду, почув розмову бджіл. Я слухав досить уважно.
Цієї миті на підлогу впав стілець: його стукіт і чиясь вимога за спиною злилися в цю хвилину з наполегливим тактом танцю. Я запам’ятав цей момент, адже мені закортіло негайно піти. Закортіло мимоволі. Не могло бути нічого гіршого за такий стан, нічого млоснішого й тривожнішого серед веселої музики та яскравого світла. Ще не встаючи, я зазирнув у себе, намагаючись знайти причину і питаючись, чи не стомив мене Філатр. Але було бажання сидіти – саме з ним – у цьому кафе, яке мені сподобалось. Проте я вже не міг залишатись. Мушу зауважити, що я скорявся своєму дивному почуттю з досадою, що її зазвичай викликає будь‑яка несвоєчасна завада. Я глянув на годинник, сказав, що розболілася голова, і пішов, залишивши доктора допивати вино.
Вийшовши на тротуар, я зупинився у цілковитому нерозумінні, як зупиняється людина, намагаючись вгадати потрібні їй двері, і, подумавши, вирушив у гавань, де незмінно опинявся загалом, коли, гуляючи, не мав жодної цілі. Я вирішив тепер, що пішов з кафе, просто знервувавшись, але вже не шкодував, що пішов.
«Та, що біжить по хвилях»… Ніколи ще я не роздумував так уперто про примху свідомості, що має відносний сенс, – сенс шелесту за спиною, на звук якого годі вгадати, яка ж тканина шелестить. Легкий нічний вітер, сумнівно пом’якшуючи задуху, здійняв серед ясного світла електричних ліхтарів білосніжну хурделицю тополиного пуху. У гавані його так багато намело на купи вугільного пилу біля кам’яних стовпів і стін, що здавалося, ніби північ змішалася з півднем у фантастичній і спекотній зимі. Я ішов поміж двох молів, коли за другим од мене побачив струнке вітрильне судно з корпусом, який нагадував яхтовий. Його водообсяг складав, напевно, півтори сотні тонн. Воно поринуло в сон.
На палубі я не помітив ані душі, проте, підходячи ближче, зауважив на лівому борті вахтового матроса. Сидів він на розкладному стільці і спав, спершись на борт.
Я зупинився неподалік. Було безлюдно й тихо. Звуки міста зливалися в один монотонний неясний шум, схожий на далеке шарудіння екіпажу; поблизу мене – плескіт води і тихе поскрипування линви єдино відзначали тишу. Я не відводив очей від корабля. Його коричневий корпус, біла палуба, високі щогли, загальна пропорційність усіх частин і витонченість основної лінії викликали повагу. Це було судно‑джентльмен. Світло дугового ліхтаря на молі ставило його виразні контури на межі сутінків, а ген‑ген бовваніли чорні корпуси й труби пароплавів. Корма корабля виступала над найнижчою в цьому місці набережною, утворюючи між двома линвами і водою внизу навісний кут.
Мені так сподобалося це гарне судно, що я уявив, ніби воно моє. Я подумки увійшов по його трапу до себе, у свою каюту, і я був – так мені здалося – з тією дівчиною. Не було нічого відомо, чому це так, але певний час я утримував уявлення.
Я зазначив уже, що спогад про ту дівчину не йшов, він нагадував будь‑який інший спогад, утриманий душею, але з вірним живим відтінком. Я час від часу поглядав на нього, як на привабливу картину. Цього разу він з’явився і зник, виразніший, аніж завжди. Нарешті думки перемінилися. Бажаючи дізнатись назву корабля, я обійшов його, ставши проти корми, і, придивившись, прочитав півколо рельєфних золотих літер: «Та, що біжить по хвилях».

Розділ V

Я здригнувся, – так ударила в скроні кров. Подих – не одного здивування – більшого, складнішого почуття, – затримав у мені биття серця, яке голосно потому заговорило. Двічі я звів дух, перш ніж зміг ще раз прочитати й зрозуміти ці дивні слова, що ринули в мій мозок, як залп стріл. Цей раптовий удар дійсності по виниклих за грою дивних словах стався так раптово, як коли людину хапають ззаду. Я потрапив у круговерть миттєво знесилених думок. Так крутиться довкола загубленого сліду пес, обнюхуючи останній відбиток ноги.
Нарешті, наполегливо відвівши ці почуття, як відводять рукою пружне листя, що заважає дивитись, я став однією ногою на кормову линву, аби ближче нагнутися до напису. Він притягував мене. Я повис над водою, на яку ледь‑ледь лягало далеке світло. Напис був од мене на відстані шести‑семи футів. Його чудово освітлював ковзний промінь. Слова «Та, що біжить по хвилях» лежали у тіні, «по» опинилося на межі тіні й світла, і останнє «хвилях» сяяло так яскраво, що можна було розгледіти тріщини в позолоті.
Переконавшись, що маю справу з дійсністю, я відійшов і вмостився на чавунний стовп, аби зібрати думки. Вони розгорталися в такому зв’язку між собою, що був потрібний могутніший прес волі, ніж мій тоді, щоб охопити їх усі – однією, головною думкою; її не було. Я дивився в пітьму, в її глибокі сині плями, де, мов у люстрі, блимали відблиски вогнів рейду. Я нічого не вирішував, не знав, що зроблю, і мені це здавалося цілком природним. Я був упевнений у неясному й точний серед безвісти.
Підвівшись, я підійшов до трапа й голосно сказав:
– Агов, на кораблі!
Вахтовий матрос спав або, можливо, чув мій оклик, проте залишив його без відповіді.
Більше я не кричав. Цієї миті я не відчував заборони, звичайної, хоча й незримої, на самовільний вступ до чужих володінь. Побачивши, що вартовий не рухається, я ступив на трап і опинився на палубі.
Вартовий і справді спав, сперши голову на руки, що витягнулися вздовж кришки бортової скрині. Я ніколи не бачив, щоб простий матрос був одягнений так, як цей незнайомець. Його дорогий костюм з тонкого сірого шовку, комір бездоганно білої сорочки із синьою краваткою й великим діамантом шпильки, шовкове біле кепі, фасонисті черевики й каблучки на смаглявій руці, що виказують неабияку платоспроможність (купив же він ці прикраси!), – все це геть не клеїлося до простої матроської служби. Крім того – смагляві, чисті руки, без шерехатості й мозолів, і вперте, неспокійне уві сні, худе обличчя з чорною, дбайливо розчесаною бородою виявляли без інших доказів, прямим навіюванням рис, що людина ця – не з нижчої команди судна. Вагаючись, чи не розбудити, бува, його, я повільно рушив до трапа кормової рубки, бо з її піднятих люків виливалося світло. Я сподівався застати там людей. Уже я підняв ногу, як мене утримав і зупинив легкий невидимий рух. Я повернувся й опинився віч‑на‑віч з вахтовим.
Він щойно закінчив позіхати. Його ліва рука була застромлена в кишеню штанів, а права, відганяючи сон, пройшлася по очах й опустилася, потираючи великим пальцем кінці інших. Це був високий, плечистий чоловік, вищий за мене, з нахилом уперед. Хоча його опущені повіки вдавали незворушність, під ними світилася погано прихована втіха – він очікував, що я зніяковію. Але я не був ні збентежений, ані збитий з пантелику і глянув йому прямо в очі. Я уклонився.
– Що ви тут робите? – суворо запитав він, повільно вимовляючи ці слова і наче розглядаючи їх перед собою. – Як ви потрапили на палубу?
– Зайшов трапом, – відповів я доброзичливо, не беручи до уваги можливі непорозуміння з його боку, бо вважав, що моя зовнішність досить красномовна будь‑якої години і в будь‑якому місці. – Я вас покликав, ви спали. Я піднявся і, чомусь не наважившись розбудити вас, вирішив піти вниз.
– Навіщо?
– Я розраховував знайти там когось. Як я бачу, – докинув я з наголосом, – мені слід назвати себе: Томас Гарвей.
Вахтовий витягнув руку з кишені. Його важкі очі геть прокинулись, і в них вималювалася нерішучість почуттів – помісь флегми і сказу. Мабуть, перша взяла гору, бо, стиснувши губи, він знехотя нахилив голову і сухо відказав:
– Дуже добре. Я – капітан Вільям Ґез. Якій обставині я мушу дякувати за такий ранній візит?
Але наразі й менш привітний тон не міг би збити мене з пантелику. Я був на лінії дедалі більшої рівноваги, під захистом усього цього випадку, в усьому обширі його ще не встановленого значення.
– Капітане Ґез, – мовив я, посміхаючись, – якщо вважати третю годину ночі початком дня, то, я, звичайно, з’явився занадто рано. Боюся, що ви визнаєте причину неповажною. Слід, утім, пояснити, чому я вийшов на палубу. Певний час я хворів, і мій стан, на думку лікарів, стане ще кращим, аніж тепер, якщо я трохи помандрую. Було визнано, що плавання на вітрильному судні, невибагливе існування, позбавлене навіть деяких зручностей, правитиме, так би мовити, за грубу фізіологічну правду, необхідну тілу вряди‑годи точнісінько так, як груба правда часом виліковує недугу моральну. Сьогодні, гуляючи, я набачив цей корабель. Він, зізнаюся, мене полонив. Відкладати свою справу я не наважився, бо ж не знаю, коли ви підведете якір, і подумав, що завтра можу вже не застати вас. У кожному разі, прошу мене вибачити. Я можу заплатити скільки треба, і з цього погляду у вас не було б причини лишитися незадоволеним. Мені також абсолютно байдуже, куди ви попливете. Потім, сподіваюся, що ви мене зрозуміли, – я думаю, що усунув прикре непорозуміння. Решта залежить тепер од вас.
Поки я говорив це, Ґез уже мені відповів. Відповідь полягала у зміні виразу обличчя, значення якої я міг визначити як опір. Одначе розмова щойно почалась, і я не втрачав надії.
– Я майже впевнений, що відмовлю вам, – кинув Ґез, – тим більше, що це судно – не моє. Його власник – Браун, компанія «Арматор і Вантаж». Прошу вас зійти вниз, де нам буде зручніше говорити.
Він вимовив це ввічливим крижаним тоном вимушеного зусилля. Його жест рукою у бік трапу був точний і сухий.
Я спустився в яскраво освітлене приміщення, де, крім нас двох, не було ані душі. Побіжний погляд, кинутий мною на обстановку, не дав враження, що суперечило б моєму настрою, але й не роз’яснив нічого, хоча здавалося мені, коли я спускався, що буде інакше. Я побачив комфорт і гармидер. Я ступав вишуканим килимом. Опорядження приміщення виказувало багатство кораблебудівника… Ми сіли на невелику канапу, і в яскравому світлі я нарешті розгледів Ґеза.
Його зовнішність можна було вивчати довго і залишитися з заплутаним результатом. Виводячи обличчя, автори зазвичай захоплюються фасом, але ніхто не хоче визнати значення профілю. Ти м часом профіль чудовий, тому що він являє собою основу силуету – одного з найрізкіших графічних вирішень цілого. Не раз профіль вказував мені на другу людину в одній, – наче одне приміщення з двома входами з різних боків. Я наділяю профіль значенням коментаря і тільки в тому разі не згадую про нього, якщо профіль і фас, з усіма проміжними перерізами, зрівняні духовним балансом. Одначе зустрічається це так рідко, що являє виняток. Так само не можна було зарахувати до винятків обличчя Ґеза. Його профіль йшов від коренів волосся відкинутим, нервовим чолом – майже прямовисною лінією довгого носа, тоскною верхньою і вперто випнутою нижньою губою – до важкого, круто завернутого підборіддя. Лінія одутлої щоки, підпираючи око, внизу була з’єднана з похмурим вусом. Якщо дослухатися до мови обличчя, то висловлювалося воно в пригнічено‑наполегливому вираженні. Але цьому обличчю, коли воно було звернене прямо, – широке, насуплене, з нервовою грою складок широкого чола – не можна було не признати йому привабливої й оригінальної складності. Його чорні красиві очі переконливо рухалися під заломом низьких брів. Я не розумів, як могло узгоджуватися це сильне і пристрасне обличчя з флегматичним тоном Ґеза – настільки, що навіть хід думок, який відчувався в його словах, здавався незворушним. Не без підстави очікував я, через це протиріччя, на неприємний, за його змістом, ефект, що миттю потвердилося.
– Отже, – сказав Ґез, щойно ми сіли, – я міг би взяти пасажира тільки з дозволу Брауна. Але, зізнаюся, я проти пасажира на вантажному судні. З цим завжди бувають якісь прикрощі або клопоти. Крім того, вчора з моєю командою розрахувались, і я не знаю, чи скоро зберу новий комплект. Можливо, «Та, що біжить по хвилях» простоїть місяць, перш ніж вдасться налагодити рейс. Раджу вам звернутися до іншого капітана.
Він замовк і нічим не висловив бажання розмовляти й далі. Я обдумував, що його сказати, як на палубі пролунали кроки і вигук: «Ха‑ха!», супроводжуваний, мабуть, п’яним широким жестом.
Зауваживши, що я не встаю, Ґез поворушив бровою, обкинув пильним поглядом мене з голови до ніг і мовив:
– Це повернувся нарешті Бутлер. Прошу, не турбуйтесь. Я миттю повернуся.
Він вийшов, важко й широко ступаючи, нахиливши голову, ніби боявся вдаритися чолом. Залишившись наодинці, я озирнувся уважно. Я плавав на різних судах, а тому був переконаний, що цей корабель, принаймні, коли будувався, не був призначений на те, щоб возити каву або бавовник. Про те говорили як його зовнішній вигляд, так і нутро салону. Великі круглі вікна – «ілюмінатори», у поперечнику понад два фути, які ніколи не робляться на вантажних кораблях, мали ясно і вишукано пропускати денне світло. Їхні гвинти, рами, все мідне приладдя вирізнялося тонкою художньою роботою.
Венеційське люстро в масивній рамі зі срібла; невеликі канапи, оббиті дорогим сіро‑зеленим шовком; палісандрове оздоблення стін; карнизи, штофні портьєри, індійський килим і три електричних лампи з матовими ковпаками у фігурній бронзовій сітці були предметами справжньої розкоші – в тому вигляді, як це доречно з технічного погляду на кораблі. На добре відполірованому столі (в ньому відбивалася лампа!) – димчаста кришталева ваза зі свіжими трояндами. Навколо неї, поміж зім’ятих серветок і склянок з недопитим вином, стояли брудні тарілки. На килимі валялися недопалки. З прочинених дверцят буфета звішувалася брудна ганчірка.
Зачувши кроки, я підвівся і, не бажаючи затягувати розмову, спитав Ґеза по його поверненні, – чи буде він проти, якщо Браун дозволить мені плисти на «Тій, що біжить по хвилях» в окремій каюті й за пристойну плату.
– Ви вважаєте, що марно говорити про це зі мною?
– Мені здалося, – зауважив я, – що вашу думку повернули не мені на користь такі міркування, які для вас важать.
Ґез зволікав. Я бачив, що мій намір зустрітися з Брауном зачепив його. Я виявив ввічливу наполегливість і вирішив учинити наперекір Ґезу.
– Воля ваша, – сказав Ґез. – Я залишаюся при своєму, про що говорив.
– Не заперечую. – Моє доброзичливе пожвавлення пройшло, поступившись місцем досаді. – Програвши справу в одній інстанції, слід звернутися до іншої.
Зізнаюся, я сказав зайве, але не розкаявся в тому: надто вже не подобалася мені поведінка Ґеза.
– Програвши справу в нижчій інстанції! – відказав він, раптом спалахнувши. Його флегма зникла, як звіяна вітром фіранка, обличчя неприємно і зухвало пожвавішало. – До лиха всі ці розмови? Я капітан, а тому поки що господар цього судна. Ви можете чинити, як хочете.
Це була вже непрощенна різкість, і в інший час я, ймовірно, заспокоїв би його одним уважним поглядом, але чомусь я був упевнений, що, коли все минеться, мені доведеться незабаром плисти з Ґезом на його кораблі «Та, що біжить по хвилях», отже вирішив не давати більш приводу для образи. Я підняв капелюх і похитав головою.
– Сподіваюся, ми залагодимо якось це питання, – сказав я, простягаючи йому руку, яку він потиснув дуже сухо. – Найбезневинніші обставини штовхають мене розбивати кригу. Можливо, ви не сердитиметеся згодом, якщо ми зустрінемось.
«Розмова закінчена, і я хочу, щоб ти забрався звідси», – сказали його очі. Я вийшов на палубу, де побачив літнього, рябого від віспи незнайомця з люлькою в зубах. Він стояв, спершись на щоглу. Оглянувши мене зібраним поглядом, цей чоловік сказав Ґезу, який вийшов зі мною:
– Хай там як, а мені треба піти, я, можливо, відіграюся. Що ви на це скажете?
– Я не дам грошей, – круто і злісно відрубав Ґез.
– Ви віддасте мені мою платню, – похмуро продовжував незнайомець з люлькою, – коли ж ні, ми посваримося.
– Бутлере, ви отримаєте платню завтра, коли протверезієте, інакше у вас не залишиться ні шеляга.
– Гаразд! – вигукнув Бутлер, який був, як я вгадав, старшим помічником Ґеза. – Прекрасні ви говорите слова! Чи Вам виступати в ролі опікуна, коли навіть здохла кішка знає, що ви являєте собою по всіх шинках – нинішніх, минулих і майбутніх?! Можу витрачати свої гроші, як мені хочеться.
Ґез оком не зморгнув, але прокляття, які він дотримав, закарбувалися на його обличчі. Енергія цього заряду вилилася в його звернення до мене. Неприязний, але спокійний джентльмен зник. То н звернення Ґеза нагадував лайку.
– Ну як, – сказав він, стоячи біля трапа, коли я рушив по ньому, – правда, «Та, що біжить по хвилях» красива, як «Гентська мереживниця»? («Гентська мереживниця» – судно, потоплене років сто тому піратом Кіддом Другим за його дивовижну красу, якою всі захоплювалися.) Авжеж, багато хто це визнає. Якби я розповів вам його історію, про його цінність, якби ви побачили його на ходу і побули на ньому один день, – ви ще не так просили б мене взяти вас у плавання. У вас губа не з лопуцька.
– Капітане Ґез! – Вигукнув я, розгніваний тим більше, що Бутлер, підійшовши, посміхнувся. – Якщо мені справді доведеться плисти на кораблі цьому і ви зайдете в мою каюту, я спробую загладити вашу грубість, у кожному разі, рівніше ставитимуся до вас.
Він глянув на мене насмішкувато, але цієї ж миті його обличчя прибрало розгубленого виразу. Страшно здивувавши мене, Ґез похапцем і схвильовано сказав:
– Так, я винен, даруйте! Я засмучений! Я розлютований! Ви не пошкодуєте, зазнавши невдачі у Брауна. Втім, обставини складаються так, що нам з вами не по дорозі. Всього найкращого!
Не знаю, що подіяло неприємніше, – грубість Ґеза або цей його дивний порив. Стенувши плечима, я спустився на берег і, далеченько відійшовши, обернувся, щоб ще раз побачити високі щогли «Тієї, що біжить по хвилях», з упевненістю, що Ґезові, або Брауну, чи обом разом доведеться поставитися до мого наміру найпозитивнішим чином.
Я попрямував додому, не розбираючи дороги, втративши відчуття місця і часу. Потрясіння ще не вляглося. Хід передчуттів, невловимих, щойно я заходився докладно розбирати їх, лунав у глибині серця, не вступаючи у свідомість. Низка ніколи не пережитих станів, з яких я не вибрав би жодного, відзначалась у думках моїх рідкісними поєднаннями слів, що нагадували розмови уві сні, і мені було не до снаги прогнати їх. Одне, всупереч розуму, я відчував, без жодних пояснень і доказів, – те, що корабель Ґеза і невідома дівчина Біче Сеніель, далебі, пов’язані між собою. Якби я був спокійний, то поставився б до своєї ідеї про зближення корабля з дівчиною як до дикої забобони, але тепер було інакше, – уявлення виникали з тією переконливістю, як буває з горем чи переляком.
Ніч пройшла кепсько. Я бачив сни, – багато важких і вигадливих снів. Мене мучила спрага. Я прокидався, пив воду і засинав знову, переслідуваний навалою думок, утомливих, як неправильна задача із занедбаною помилкою. Це були розрахунки почуттів між собою після події, котра порушила їх природний перебіг.
О дев’ятій годині ранку я був на ногах і, винайнявши автомобіль, поїхав до Філатра. Тільки з ним міг я говорити про справи цієї ночі, і мені було необхідно, істотно важливо знати, якої він думки про такий поворот «тріщини на склі».

Розділ VI

Хоча було рано, Філатр змусив чекати себе дуже недовго. За три хвилини, як я сів у його кабінеті, він увійшов, вже одягнений до виходу, і попередив, що на десяту годину йому треба бути у шпиталі. Він одразу ж накинув оком на мій вигляд, сказавши:
– Мені здається, що з вами щось сталося!
– Між конторою Вугільного синдикату і рогом набережної, – мовив я, – стоїть чудове вітрильне судно. Я побачив його вночі, коли ми попрощалися. Назва цього корабля – «Та, що біжить по хвилях».
– Як! – сказав Філатр, здивований більше, ніж навіть я очікував. – Це не жарт?! Але… дозвольте… Нічого, я слухаю вас.
– Воно стоїть і тепер.
Ми перезирнулись і деякий час сиділи мовчки. Філатр, опустивши очі, повільно підвів брови; по виразному його обличчі пройшов нервовий струм. Він знову подивився на мене.
– Так, це б’є, – зауважив він. – Але є продовження, звісно?
Попереджаючи його невисловлену підозру щодо того, що я міг бачити «Ту, що біжить по хвилях» раніше, ніж прийшов учора до Стерса, я розвіяв її на попіл і передав розмову з Ґезом.
– Ви погодитеся, – докинув я наприкінці своєї розповіді, – що в мене могло бути тільки це бажання. Жодна інша дія не годиться. Мабуть, я повинен їхати, якщо не хочу залишитися на все життя з безпорадним і дурним каяттям.
– Атож, – зауважив Філатр, сягаючи сигарою в повітрі до уявної попільнички. – Все так. Але становище, як не крути, делікатне. Втім, це – часто питання грошей. Мені здається, я вам допоможу. Річ у тому, що я взявся вилікувати дружину Брауна, коли, на думку інших лікарів, їй уже годі було зарадити. На зло їм або з люб’язності до мене, але вона врятувалась. Як я бачу, Ґез посилається на Брауна, сам налаштований проти вас, і це вірна прикмета, що Браун пошлеться на Ґеза. Тож я попрошу вас передати Браунові лист, який зараз напишу.
Доказуючи останні слова, Філатр хутко сів за стіл і взяв перо.
– Ніяк розуму не доберу, що писати, – сказав він, обертаючись до мене скронею і кутиком ока.
Він потер чоло і заходився писати, вимовляючи написане вголос у міру того, як воно виповнювало аркуш паперу.
– Зауважте, – сказав Філатр, зупиняючись, – що Браун – людина діла, зиску, далекий від нас з вами, і все, що, на його думку, нагадує примху, його негайно замикає. Тепер далі. «Колись, у щасливий для вас і для мене день, ви сказали, що виконаєте моє будь‑яке бажання. Від усієї душі я сподівався, що така хвилина не настане; завдати вам клопоту я вважав непрощенним егоїзмом. Проте сталося так, що моєму пацієнтові й родичу…»
– Ця дипломатична неточність або, коротше кажучи, нешкідлива брехня, сподіваюся, не важить? – спитав Філатр; потім знову взявся за ручку, водночас читаючи написане: «…родичу, Томасові Гарвею, вручителеві цього листа, потрібна подорож на звичайному вітрильному судні. Це йому корисно і необхідно після хвороби. Детальніше про все він розкаже сам. Як я його зрозумів, він не проти був би зробити рейс‑другий у каюті…».
– Як дивно вимовляти ці слова, – перебив себе Філатр. – А я їх навіть пишу: «…каюті корабля «Та, що біжить по хвилях», який належить вам.
Я буду вельми й вельми вдячний вам, якщо Ви посприяєте Гарві. Сподіваюся, що здоров’я вашої напрочуд симпатичної дружини не турбує і далі. Прошу вас…»
– …тощо, – закінчив Філатр, покриваючи конверт розмашистими рядками адреси.
Він вручив мені листа і пересів ближче до мене. Поки він писав, я злякався, що судно Ґеза попливло.
– Вибачте, Філатре, – сказав я, пояснивши йому це. – Нетерпіння моє велике!
Я підвівся. Пильно, з глибокою задумою дивлячись на мене, підвівся і доктор. Він зробив рукою жест, ніби намагаючись мене затримати і торкнувсь мого плеча; поволі відвів руку, почав снувати кімнатою, зупинився біля стола, задумано опустив очі й потер руки.
– Нам наче слід ще щось сказати один одному, еге ж?
– Воно‑то так, але що? – відказав я. – Я не знаю. Я, як ви, люблю гратися в здогадки. Займатися цим тепер означало б щось на взір малювання в темряві з натури.
– Ви маєте рацію, на жаль. Так. Зі мною ніколи не траплялося нічого такого. Запевняю вас, я стривожений і захоплений усім цим. Але ви напишете мені з дороги? Я дізнаюся, що сталося з вами?
Я обіцяв йому і докинув:
– А що, коли й вам скласти свою валізу, Філатре?! Разом зі мною!
Філатр розвів руками й усміхнувся.
– Це заманливо, – мовив він, – але… але… але… – Його погляд на хвилю затримався на невеликому портреті, що стояв серед бронзових штучок на письмовому столі. Тільки тепер побачив і я цей портрет – фотографію молодої красуні, що дивилася прямо в обличчя, трохи нахиливши голову.
– Ніщо не винагородить мене, – сказав Філатр, закурюючи і різко кидаючи сірника. – Якою б своєрідністю, аскетизмом, по‑своєму, звичайно, не вирізнявся ваш внутрішній світ, – ви, дорогий Гарвею, хочете побачити посмішку на обличчі щастя. Не заперечуйте. Але на цій дорозі я не отримаю нічого, бо ж бажання моє нікому не виконати. Воно просте й точне, проте не справдиться ніколи. Я вилікував багато людей, але не зумів вилікувати свою дружину. Вона жива, але все одно що померла. Це її портрет. Вона не повернеться сюди. Все інше нічого не важить.
Сказавши так і попереджаючи мої слова, навіть моє мовчання, які, за всієї їхньої щирості, мали тільки ускладнити цей раптовий момент погляду на тільки‑но відкриту чужу душу, Філатр подзвонив і сказав слузі, щоб подали екіпаж. Не прощаючись остаточно, ми домовилися, що я повідомлю йому про те, як я відвідав Брауна.
Ми вийшли вдвох і розійшлися біля під’їзду. Заплигнувши на сидіння, Фільтр від’їхав і обернувся, крикнувши:
– Ось так, із цим не… – Решту я не розчув.

Розділ VII

Контора Брауна «Арматор і Вантаж», як більшість контор такого штибу, містилася на набережній, зовсім недалеко, отже авто можна було не брати. Я відпустив водія і, щойно увійшовши до гавані, кинув тривожний погляд на мол, де бачив учора «Ту, що біжить по хвилях». Хоча вона була тепер доволі далеко від мене, я миттю вздрів її щогли і бушприт на тому ж таки місці, де вони були вночі. Від душі мені відлягло.
День видався гарячий, паркий, як повітря над розжареною плитою. Дещо стомившись, я затримав крок й увійшов під полотняний навіс портової таверни, щоб утамувати спрагу.
Поміж небагатьох відвідувачів я побачив схвильованого матроса, який, розмахуючи забутою у збудженні склянкою вина і не раз збираючись її перехилити, протее знову забуваючи, доповнював свою промову різкими жестами, звертаючись до компанії моряків, що займали стіл у кутку. Поки я спинився біля стійки, вухо мені різонуло слово «Ґез», через що я, також забувши про свою склянку, негайно повернувся і дослухався.
– Я його не забуду, – говорив матрос. – Я плаваю двадцять років. Я бачив стільки капітанів, що коли їх відразу сюди впустити, не вистачить місця всім стати на одній нозі. Я розумію так, що Ґез – справжній диявол. Не дай боже служити під його командою. Якщо йому хто не сподобається, він вимотає з нього всі жили. Я вам скажу: це скажений чоловік. Одного разу він так затопив тесляреві у вухо, що той знепритомнів і годину з гаком не міг підвестися – знай собі стогнав. Мені самому дісталося; більше за мої відповіді. Я люблю відповідати так, аби людина вся позеленіла, а причепитися не могла. Але хай він скажений, це ще півбіди. Він капосний, мерзотник. Нічого не вгадаєш по його пиці, коли він кличе тебе. Може, дасть склянку горілки, а може бути – зіб’є з ніг. Це в нього – раптом. Буває, що говорить тихо і розумно, як людина, але якщо не так глянув або промовчав – «розумій, мовляв, як знаєш, чому я мовчу» – і готово. Ми всі змордувались і гуртом вирішили піти. Ходить чутка, що вже не раз команда кидала його посеред рейсу. Що ж! На його життя дурнів вистачить!
Він замовк, роззявивши рота і дивлячись на свою склянку в злісному подиві, наче бачив там ненависного капітана, потім разом перекинув склянку і заходився сердито набивати люльку. Все це стосувалося мене.
– Про якого Ґеза ви говорите? – спитав я. – Чи не про того часом, судно якого зветься «Та, що біжить по хвилях»?
– Він самий, пане, – відповів матрос, тривожно глянувши мені в обличчя. – Ви, значить, знаєте, що це за людина, якщо тільки він людина, а не скажений собака!
– Я чув про нього, – сказав я, підтримуючи розмову з метою дізнатися якнайбільше про людину, в компанії якого збирався перебути невизначений час. – Але я з ним не зустрічався. Чи справді він нелюд і негідник?
– Цілковита… – почав матрос, похлинувшись і збуряковівши, з урочистою повільністю присяги, мабуть, маючи намір додати «істина», – як за моєю спиною, перебиваючи відповідь матроса, вилетів несподіваний, різкий вигук: «Нісенітниця!» Чоловік підійшов до нас. Це був теж матрос, охайно одягнений, грубого й тямущого вигляду.
– Цілковита нісенітниця, – сказав він, звертаючись до мене, але дивлячись на першого матроса. – Я не знаю, що вам до капітана Ґеза, але я – а ви бачите, що я не начальство, що я такий само матрос, як цей зіпака, – він презирливо кинув погляд в обличчя отетерілому ораторові, – і стверджую, що капітан Ґез, по‑перше, справжній моряк, а по‑друге, людина прекрасна і чуйна. Я служив у нього з січня по квітень. Чому я пішов – це діло моє, і Ґез нічим тут не завинив. Ми зробили два рейси на Гор‑Сайн. Нікому з усієї команди він не сказав поганого слова, а наш брат – що там виляти – самі знаєте, народ строкатий. Тепер ця людина говорить, що Ґез побив теслю, з інших робив котлети. Хто ж повірить такій собі брехні? Ми отримували порціон кращий, аніж на військових судах. У неділю нам видавали пляшку віскі на трьох. Боцману і швидкому на розправу Бутлерові, старшому помічникові, капітан при мені дав неабиякої нагінки за те, що той погрозив кухареві кулаком. Тоді ж Бутлер сказав: «Чорт вас зрозуміє!» Капітан Ґез збирав нас, бувало, і читав вголос такі історії, про які ми ніколи не чули. І якщо поміж нас спалахувала сварка, Ґез казав одне: «Робіть добро один одному. Зло народжує зло».
Скінчивши, але, мабуть, маючи ще багато чого сказати на користь капітана Ґеза, матрос оглянув усіх присутніх, махнув рукою і, з виразом терплячого несхвалення, став слухати оскаженілого обвинувача Ґеза. Я бачив, що обидва вони цілком щирі і що мова заступника обурила обвинувача так, що той спаленів. В одну хвилину проревів він не менш десятка імен, волаючи до їхньої відсутності, відсутності свідків. Він клявся, пропонував йти з ним на якесь судно, де є люди, постраждалі від Ґеза ще торік, і закінчив єхидним питанням: чому захисник так мало служив на «Тій, що біжить по хвилях»? То й з гідністю, але й запалом розповів, як він захворів, через що звільнився після прибуття до Лісса. Заплутавшись у крику, обидва стали посилатися на тих самих осіб, оскільки з’ясувалося, що ганьбитель і захисник знають багатьох із тих, хто служив у Ґеза в різний час. Посипалися нескінченні докори й оцінки, лайка і лють фактів, супроводжуваних биттям кулака в груди. Як не був я захоплений цією сутичкою, а мені треба було поспішати до Брауна.
Вивіска контори «Арматор і Вантаж» була звідси через три будинки. Я увійшов у прохолодне приміщення з опущеними на сонячній стороні завісами, де серед ділових столів, перестрілки друкарських машин і стриманих розмов службовців до мене вийшов похмурий чоловік у золотих окулярах.
Минуло кілька хвилин очікування, поки він, доповівши про мене, виринув з кабінету Брауна; вже не похмуро, а привітно уклонившись, він відкрив двері, і я, увійшовши до кабінету, побачив одного з головних господарів, з яким мені наразі слід було говорити.

Розділ VIII

Я був дуже радий, що бачу ділка, справжнього ділка, один вигляд якого створював ясний настрій справи і точних відчуттів поточної хвилини. Оскільки я розмовляв з ним уперше в житті, а він мене зовсім не знав, годі було боятися, що наша розмова перейде з ділового тону в сумнівний, співчутливий тон, майже неминучий, якщо йдеться про лікувальну морську прогулянку. В іншому випадку, за тих чи інших умов, я міг правити за якогось божевільного, викликаючи напруження. Проте Браун навряд чи любив розглядати яйце на світло. Як співрозмовник це була людина хронічно невільної хвилини, пожертвуваної ближньому задля листа, який з морального погляду зобов’язував іти назустріч.
Руде стрижене волосся Брауна стирчало з правильністю щетини на щітці. Суха висока голова з гладкою потилицею, наче навмисно міцно стиснуті губи і так само міцно, чіпко спрямований прямо в обличчя погляд чорних примружених очей справляли враження точного математичного приладу. Він був довготелесий, незграбний, упевнений і раптовий в рухах, одягнений елегантно; розмовляючи, він тримав олівець, гладячи його кінцями пальців. Він гладив його то швидше, то тихіше, як би диригуючи порядок і появу слів. Прочитавши лист безпристрасним рухом очей, він зігнув кутик голеного рота в завчену посмішку, відкинувся у кріслі й гучним, добре поставленим голосом оголосив мені, що йому завжди приємно зробити що‑небудь для Філатра або його друзів.
– Але, – докинув Браун, ковзнувши пальцями по олівцю вгору, – виникла неточність. Судно це не належить мені, воно є власністю Ґеза, і хоча він, як я думаю, – тут, покрутивши олівець, Браун приставив його кінцем до підборіддя – не відмовить мені в проханні поступитися вам каютою, незле було з вашого боку поговорити з капітаном.
Я відказав, що розмова була і що капітан Ґез не погодився взяти мене пасажиром на борт «Тієї, що біжить по хвилях». Я додав, що говорю з ним, Брауном, єдино тому, що отримав вказівку від Ґеза щодо приналежності корабля йому. Цю обставину я представив без усіх його дивацтв, як звичайний випадок або природну перешкоду.
У Брауна майнуло в очах невідоме мені міркування. Замислений, він тричі провів пальцем уздовж олівця, наче рахуючи головні свої думки, і смикнув бровою так, що не було сумніву в його збентеженні. Нарешті, прибравши попередній вигляд, він інформував мене про справи.
– Стосовно капітана Ґеза, – задумливо сказав Браун, – я маю вам сказати, що ця людина майже нав’язала мені своє судно. Ґез колись служив у мене. Так, юридично я є власником цього вкрай мені обридлого корабля, і так сталося тому, що Вільям Ґез володіє воістину зміїним даром гарячого, ясного переконання, – радше, здатності закрутити голову людині тим, що йому абсолютно не потрібно. Одного разу він заборгував значну суму. Рятуючи корабель од арешту, Ґез здолав витягнути від мене згоду внести корабель в мій реєстр. За запродажними документами він не коштував мені ані гроша, він вважається моїм, але не більше. Колись я знав батька Ґеза. Син ухитрився привести з собою тінь небіжчика – дуже хорошої, недурної людини – і палко благав мене врятувати «Ту, що біжить по хвилях». Як ви бачите, – Браун вказав через плече олівцем на стіну, де в чепурних рамах красувалися фотографії пароплавів, числом більше десяти, – жодної особливої користі отримати з такої угоди я не міг попри все своє бажання, а тому не бачу гріха, що розповів вам. Отже, у нас є козир проти Ґезових забаганок. Він полягає у моїх з ним взаєминах. Ви їдете: це вирішено, і я напишу Ґезові записку, зміст якої дасть йому нагоду гарно вшанувати вас. Ґез – складна, дуже важка людина. Раджу вам держатися з ним насторожі, тому що ніколи не можна знати, як він вчинить.
Я вислухав Брауна без ніяковості. У моїй душі міцно були закриті ті двері, за якими марно билось і не могло вибитися відчуття делікатності, навіть, строго кажучи, насильства, до якого я вдавався за цих особливих обставин дії і місця.
Скінчивши промову, Браун повернувся до столу і покрив розгонистим почерком аркуш блокнота, запечатав його в конверт різким, заспокійливим рухом. Я запитав, чи не знає він історії корабля, на що, трохи помовчавши, Браун відповів:
– Його купив Ґез від імені приватної особи. Але не можу вам точно сказати, від кого і за яку суму. Красиве судно, згоден. Тепер воно почасти пристосоване для вантажних цілей, але його тип – вітрильний особняк. Воно дуже швидкохідне, і, вирушаючи завтра, ви як любитель відчуєте втіху, ковзаючи наче на величезному ковзані, якщо буде хороший вітер. – Браун глянув на барометр. – Бути вітрові.
– Ґез сказав мені, що простоїть місяць.
– Це йому миттєво спало на думку. Він уже був сьогодні і говорив про завтрашній день. Я знаю навіть його маршрут: Гель‑Г’ю, Тоуз, Кассет, Зурбаган. Ви ще зайдете в Дагон за вантажем залізних виробів. Але це лише кілька годин плавання.
– Але ж у нього не залишилося жодного матроса.
– О, не переймайтеся цим. Такі для інших клопоти – для Ґеза все одно, що зняти капелюх із цвяха. Упевнений, що він уже набив кубрик головорізами, що їм тільки мигни, як їх з’явиться легіон.
Я подякував Браунові й, отримавши міцне напутнє рукостискання, вийшов з наміром докласти всіх зусиль, аби пом’якшити Ґезу явну незручність його становища.

Розділ IX

Не знаючи ще, як взятися за це, я підійшов до судна і побачив, що Браун має слушність: на палубі виднілися матроси. Але це не був добірний, гарний народ добре поставлених корабельних господарств. Мабуть, Ґез узяв перших, хто трапився під руку.
З’ясувавши все, я розшукав Ґеза в капітанській каюті. Він сидів за столом разом з Бутлером, перевіряючи папери і відраховуючи на рахувальниці.
– Дуже радий вас бачити, – сказав Ґез, щойно я привітався й усівся. Бутлер ледь помітно посміхнувся, і мені здалося, що його усмішку адресовано Ґезові. – Ви були у Брауна?
Я віддав йому листа. Він розпечатав, прочитав, глянув на мене, на Бутлера, який дивився вбік, і відкашлявся.
– Отже, ви влаштувалися, – сказав Ґез, посміхаючись і засовуючи лист у жилетну кишеню. – Я щиро радий за вас. Мені прикро згадувати нічну розмову, бо я боюся, чи ви, бува, не зрозуміли мене неправильно. Я вважаю великою честю знайомство з вами. Але мої правила справді проти присутності пасажирів на вантажному судні. Це треба розуміти як вияв дисципліни, і аж ніяк не інакше. Втім, я впевнений, що у нас з вами встановляться добрі стосунки. Я бачу, ви любите море. Море! Коли вимовиш це слово, здається, що вийшов гуляти, поглядаючи на горизонт. Море… – він замислився, потім правив далі: – Якщо Браун так палко бажає, я щиро поступаюся і переходжу в інший галс. Завтра вдосвіта ми знімаємося. Перший захід у Дагон. Звідти повеземо вантаж у Гель‑Г’ю. Коли ви хотіли б перебратися на судно?
Я сказав, що моє бажання – перевезти речі негайно. Майже приятельський тон Ґеза, його ніжне ставлення до моря, вчорашня лайка і сьогоднішня чемність змусили мене думати, що, напевно, я маю справу з людиною неврівноваженою, імпульсивною, проте він уміє опанувати себе. Отже, я захотів дізнатися розмір плати, а також, якщо є час, глянути на свою каюту.
– Відніміть із загальної суми і накиньте комісійні, – сказав, підводячись, Ґез Бутлерові. Потім він провів мене коридором і, відкривши двері, став на порозі, зробивши рукою широкий запрошувальний жест.
– Це одна з найкращих кают, – сказав Ґез, входячи за мною. – Ось умивальник, шафа для книг і кілька ще дрібних шафок і полиць на всяку всячину. Стіл – загальний, а втім за вашим бажанням слуга доправить сюди все, що ви побажаєте. Матросами я не можу похвалитись. Їх взято на один рейс. Проте слугу я здибав хорошого: славний такий мулат, колись він служив у мене, на «Ерігоні».
Я був – смішно сказати – зворушений: так теперішнє звернення капітана звучало несхоже на його паскудний, штучно флегматичний і – потім – звірячий тон сьогоднішньої ночі. Незаперечно‑хазяйські права Ґеза почали мене бентежити; якби він поклав категорично заявити їх, я, ймовірно, вважав би за потрібне вибачитися за своє вторгнення, замасковане надуманими правами Брауна. Але відступити, тобто відмовитися від плавання, я тепер не міг. Я сподівався, що Ґез сам передумає, бажаючи отримати вигоду. На превелику мою втіху, він заговорив про плату, один із найкращих регуляторів усіх заплутаних становищ.
– Стосовно грошей я надумав ось що, – сказав Ґез, виходячи з каюти, – ви сплачуєте за стіл, приміщення та проїзд двісті фунтів. Утім, якщо це для вас дорого, ми можемо поговорити згодом.
Мені здалося, що з ока в око Ґеза, коли він замовк, перелетіла гостра іскра задоволення від того, що випало назвати таку божевільну цифру. Оскаженілий, я пильно вдивлявся в нього, але не виказав нічим свого подиву. Я швидко збагнув, що це мій козир. Сплативши Ґезу дві сотні фунтів, я міг уже нічим не завдячувати йому з огляду на те, як обдумано він оцінив свою поступливість.
– Гаразд, – мовив я, – як на мене, сума на обтяжлива. Вона справедлива.
– Атож, – відказав Ґез тоном зіпсованого раптом настрою. Виникла напруженість, але він одразу її загладив, вирішивши поскаржитися на зменшення фрахтів; потім, ніби схаменувшись, попрощався: – Напередодні відплиття завжди багато клопотів. Отже, це питання вирішене.
Ми розійшлись, і я подався до себе, звідки негайно зателефонував Філатрові.
Він зрадів, почувши, що справу злагоджено, і ми домовилися зустрітися о четвертій дня на «Тій, що біжить по хвилях», куди я розраховував приїхати значно раніше. Після цього мій час минув у збиранні. Я поснідав і склав речі, втомившись від думок, за які жодна ділова людина не дала б і ламаного гроша, потім наказав винести багаж і приїхав до корабля в той час, коли Ґез спускався на набережну. Його супроводжували Бутлер і другий помічник – Сінкрайт, молодик із хитрим, неприємним обличчям. Побачивши мене, Бутлер увічливо вклонився, а Ґез, недбало кивнувши, відвернувся, взяв під руку Сінкрайта і почав розмовляти з ним. Він озирнувся на мене, потім усі троє зникли в арці Тримильного проїзду.
На кораблі мене, мабуть, чекали. З дверей кухні визирнула голова в ковпаку, зникла, і відразу з’явився меткий мулат, який узяв мої речі й заніс у приготовлену каюту.
Поки хлопець розбирав багаж, а я, вмостившись у кріслі, давав йому вказівки, ми потроху розговорилися. Слугу звали Горацій, що потішило мене, як доречне нагадування про Шекспіра в одному з найчастіше цитованих його текстів. Горацій підтвердив зазначений Брауном напрям рейсу, як сам чув це, але в його балачці я не помітив нічого дивного чи особливого щодо корабля. Особливе було тільки в мені. «Та, що біжить по хвилях» йшла без вантажу в Дагон, де її мали завантажити трьомастами ящиків залізних виробів. Наївно і статурно випинаючи здоровенні груди, обтягнуті кокосовою сіткою, випинаючи їх, як півень, і показуючи на кожному слові міцні зуби, Горацій нарешті проговорився. Цій інтимності посприяли золота монета та дозвіл докурити погаслу сигару. Його повідомлення стривожило мене більше, ніж передбачення шторму.
– Я повинен вам сказати, пане, – промовив Горацій, потираючи долоні, – що буде дуже, дуже весело. Нудьгувати вам не доведеться, якщо правда те, що я підслухав. У Дагоні капітан хоче посадити дівчат, дам – прекрасних синьйор. Це його знайомі. Вже готові дві каюти. Та м уже приготовлені парфуми, гарне мило, одеколон, люстра; постелена тонка білизна. А також закуплено багато вина. Вино буде всім – і мені, і матросам.
– Непогано, – сказав я, починаючи розуміти, яких дам має намір запросити Ґез у Дагон. – Сподіваюся, вони не його родички?
У виразному обличчі Горація перемигнулось усе, від підборіддя до вивернутих білків очей. Він клацнув язиком, похитав головою, утягнув її в плечі і зареготав.
– Я не братиму участі у ваших веселощах, – сказав я. – Але Ґез може, зрозуміло, розважатися, як йому до вподоби.
З цим я відіслав мулата і замкнув двері, розмірковуючи про почуте.
Знаючи властивість слуг всіляко роздувати плітку, а також в очікуванні наживи вигадувати небилиці, якими сподіваються догодити, я обмежився тим, що взяв поки до відома веселі плани Ґеза, й оскільки незабаром по тому у каюту подали обід (капітан вирушив обідати в готель), я з’їв його, дуже задоволений самотністю і стравами. Я докурював сигару, коли Горацій постукав у двері, впустивши знесиленого від спеки Філатра. Доктор поклав на ліжко коробку і згорток. Він узяв мою руку лівою рукою і зверху по‑дружньому прикрив правою.
– Що ж це? – сказав він. – Я повірив по‑справжньому, тільки коли побачив на кормі ваші слова і – тепер – вас; я остаточно переконався. Але важко сказати, в чому суть мого переконання. У цій коробці лежать карти для пасьянсів і шоколад та й годі. Я знаю, що ви любите пасьянси, як самі говорили про це: «Піраміда» і «Червоне‑чорне».
Я був зворушений. За мовчазною взаємною згодою ми більше не говорили про враження випадку з «Тією, що біжить по хвилях», ніби боячись порушити його дивом уже помітні крихкі обриси. Розмова точилася навколо Гіза. Після мого побачення з Брауном Філатр говорив з ним по телефону, отримавши повнішу характеристику капітана.
– Мабуть, йому не можна вірити, – сказав Філатр. – Зрозуміло, він вас зненавидів, але гроші йому теж потрібні, тим‑то хай лаяти вас він не наважиться, але я боюся, що його ненависть ви відчуєте. Браун наполягав, щоб я вас попередив. Ґеза хлібом не годуй – дай посваритись, і лютує він не на жарт. Він легко звіріє, рідко буває тверезим, а до чужих грошей ставиться як до своїх. Знайте також, що, скільки я міг зрозуміти з натяків Брауна, на «Ту, що біжить по хвилях» Ґез наклав лапу в один із тих нахабних способів, щодо яких закон мучиться, але мовчить. Як ви ставитеся до всього цього?
– У мене два лади думок тепер, – відказав я. – Їх можна порівняти зі становищем людини, якій вручено скриньку з умовою: відкрити її тільки на місці. Думки про те, що може бути в скриньці, – це один лад. А другий – звичайне почуття мандрівника, стурбованого на додачу душевним скрипом стосунків з тими, з ким доведеться жити.
Філатр пробув у мене близько години. Незабаром розмова перейшла до інтриг, які плелися в шпиталі проти нього, і моїх обіцянок написати Філатру про те, що буде зі мною, але в цих звичайних речах раз по раз звучали слова: «Та, що біжить по хвилях», хоча ми і не вимовляли їх. Наша внутрішня розмова була іншою. Слід ранкового визнання Філатра ще маячів у його збудженні. Я думав про невідоме. І крізь слова кожен розумів іншого в його таємному повніше, ніж це можливо в заразливому, захопливому визнанні.
Я вирішив провести його і вийшов з ним на набережну. Прощаючись, Філатр сказав:
– Легкої душі вам і хорошого вітру!
Одначе за відчуттям його міцної, гарячої руки і погляду я почув більше: саме те, що хотів чути. Сподіваюся, що він також почув невисловлене побажання у моїй відповіді:
– Що б не трапилось, я завжди пам’ятатиму про вас.
Коли Філатр пішов, я піднявся на палубу і сів у тіні кормового тенту. Спрямувавши свій погляд туди, звідки лунали кроки, я уздрів Сінкрайта, що зупинився неподалік і спробував було підійти. Нічого не маючи проти розмови з ним, я повернувся, даючи зрозуміти посмішкою, що вгадав його намір. Тоді він підійшов, і я помітив, що Сінкрайт п’яний як чіп, сам відчуває це, але прагне триматися твердо. Він представився, пробурмотів про погоду і, думаючи, можливо, що для мене найважливіше – віднайти відчуття стійкості, заговорив про Ґеза.
– Я чув, – сказав він, придивляючись до мене, – що ви не порозумілися з капітаном. Звісно, порозумітися з ним важко, але, якщо вже ви з ним порозумілися, ця людина зробить все. Я всією душею на його боці; скажу прямо: це – моряк. Можливо, ви чули про нього щось погане; смію вас запевнити, – все обмова. Він запальний і самолюбний, – о, дуже гарячий! Чудова людина! Варто вам захотіти – і Ґез зіграє партію в карти хоч із самим чортом. Великий у роботі і маху не дасть в барі: три ночі може не спати. У нас є й бібліотека. Хочете, я покажу її вам? Капітан багато читає. Він і сам купує книги. Так, це освічена людина. З ним варто поговорити.
Я погодився подивитися бібліотеку і пішов із Сінкрайтом. Зупинившись біля одних дверей, Сінкрайт вийняв ключі й відкрив їх. Це була велика каюта, обтягнута мережаним китайським шовком. У кутку стояв мармуровий умивальник зі срібним люстром і туалетним приладдям. На столі з чорного дерева, чудової роботи, були бронзові вироби, морські мапи, бінокль, годинники у кришталевому стовпі; на стінах – атмосферичні прилади. Хороший килим і ліжко з тонкою білизною, з шовковою ковдрою – все свідчило про любов до красивих речей, а також розуміння їхнього тонкого впливу. Із напіввідкритого заглиблення в стіні з дверцятами виднів акуратно складений стос книжок; декілька книжок валялося на невеликій канапі. Ящик із книжками стояв між стіною і ліжком.
Я оглядався з подивом – це приміщення не могло бути бібліотекою. Справді, Сінкрайт зараз же мовив:
– Ач, як живе капітан! Це його каюта. Я її показав через те, що тут у всьому найтонший смак. Ось скільки книжок! Він дуже багато читає. Бачите, це все книги, і найрізноманітніші.
Не стримавши досади, я відповів йому, що мої правила не дозволяють мені залізати в чуже житло без відома і згоди господаря.
– Це ви винні, – докинув я. – Я не знав, куди йду. Хіба це бібліотека?
Сінкрайт спантеличено помовчав: мабуть, так здивували його мої слова.
– Добре, – сказав він пригаслим тоном. – Ви зробили мені зауваження. воно, припустімо, правильне зауваження, однак у мене другі ключі від усіх приміщень, і…
Не знаючи, що ще сказати, він закінчив:
– Я думаю, це дрібниці. Так, це дрібниці, – впевнено повторив Сінкрайт. – Ми тут усі – свої люди.
– Ходімо в бібліотеку, – запропонував я, не бажаючи зупинятися на його заплутаних поясненнях.
Сінкрайт замкнув каюту і провів мене за салон, де відкрив двері приміщення, стіни якого були закриті рядами полиць. Я прикинув на око: книжок було тисячі три томів. Уздовж полиць, поперек корінців книжок, були закріплені зсувні мідні смуги, щоб книги не випадали у хитавицю. Крім дубового столу з письмовим приладдям і складного стільця, тут були ящики, набиті журналами та брошурами.
Сінкрайт пояснив, що бібліотека влаштована колишнім власником судна, але за той рік, що він служить, Ґез закупив ще томів триста.
– Браун не їздить з вами? – спитав я. – Чи він тимчасово передав корабель Ґезові?
На мою хитрість, мета якої була змусити Сінкрайта розговоритися, штурман відповів ухильно, так що, облишивши цю тему, я зайнявся книжками. За моїм плечем Сінкрайт вигукував: «Дивіться, зовсім нова книжка, і вже сторінки розрізані!» або: «От би таку бібліотеку і в університет!». Водночас завів він розмову про мене, але я, зрозумівши, що люди цього ґатунку кожне зайве сказане слово використовують на свою користь, обмежився зовнішнім станом справ, поскаржившись, для різноманітності, на перевтому.
Я люблю книжки, люблю тримати їх у руках, продивляючись заголовки, що звучать як голос за таємничим входом або щиро відкривають зміст тексту. Я знайшов книжки іспанською, англійською, французькою та німецькою мовами і навіть російською. Зміст їх був різний: історія, математика, філософія, рідкісні видання з описами старовинних мандрівок, морських битв, книги з мореплавства і довідники, але переважали романи, де поряд із Теккереєм і Мопассаном рясніли безсоромні обкладинки паризької альковної макулатури.
Ти м часом сутеніло, я взяв кілька книжок і пішов до себе. Залишивши Сінкрайта, просидів у своїй відмінній каюті години дві, розглядаючи карти – подарунок Філатра. Я посміхнувся, глянувши на крапки: одна колода була з мініатюрою корабля, що плив під всіма вітрилами, гнаний різким вітром, крапки іншої колоди виводили чудовий натюрморт – золотий келих, повний по вінця червоного вина, серед оксамиту і квітів. Філатр думав, які колоди купити, поставивши себе на моє місце. Негайно я розклав важкий пасьянс, і, хоча він вийшов, я підозрюю, що тільки через мимовільну в чомусь помилку. О пів на восьму Горацій сповістив, що капітан просить мене до столу – вечеряти.
Коли я увійшов, Ґез, Бутлер, Сінкрайт вже були за столом у загальному салоні.

Розділ Х

Ґез коротко привітав мене, і я помітив, що він не в доброму гуморі, бо уникав мого погляду.
Бутлер, найсимпатичніша людина в цьому товаристві, відкашлявшись, спробував було зав’язати загальну розмову, маючи на думці майбутній рейс, але Ґез перебив його господарськими зауваженнями щодо провізії та портових зборів. На мої питання, пов’язані з плаванням, Ґез коротко відповідав: «так», «ні», «побачимо». Під час вечері він жодного разу сам не звернувся до мене.
Перед ним стояла велика карафа з горілкою, яку він пив методично, повільно і впевнено, поки на дні не лишилось ані краплі. Його розмова з помічниками показала мені, що нова, нашвидкуруч найнята команда – матроси, які лише почасти чогось варті; решту являв просто портовий набрід, який вимагає невсипущого нагляду. Вони говорили ще про людей і стосунки, які мені були невідомі.
Бутлер із Сінкрайтом пили якщо і не так круто, як Ґез, то все ж чимало. Ніхто не наполягав, аби я пив більше, ніж хочу сам. Я трохи випив.
Слугуючи, Горацій вовтузився з моїм прибором дещо ретельніше, ніж у інших, бажаючи, мабуть, показати, як треба поводитися з гостями. Ґез, помітивши це, глянув на нього скоса, проте нічого не сказав.
З усього, що було сказано за цією незграбною і похмурою трапезою, мене зацікавили такі слова Сінкрайта:
– Луїза пише, що вона запросила Марі, а та, мабуть, аж ніяк не зможе розлучитися з Юлією, отже доведеться дати їм дві каюти.
Всі розреготалися, маючи на увазі свої думки, які важать найбільше.
– У нас будуть дами, – сказав, встаючи з‑за столу і скидаючи поглядом на мене, Ґез. – Вас це не турбує?
Я відповів, що мені байдуже.
– Тим краще, – заявив Ґез.
Нагорі пролунав крик, але не крик бійки, а крик ділового збентеження, як це часто буває на кораблі. Бутлер вирішив дізнатися, в чому річ, за ним незабаром вийшов Сінкрайт. Капітан, стоячи, курив, і я скористався тим, що помічники вийшли, і передав йому гроші. Він узяв асигнації особливим гордовитим жестом, дуже ретельно перелічив і підкреслено вклонився. В його очах з’явився значний і веселий блиск.
– Партію в шахи? – мовив він чемно. – Коли вам завгодно.
Я погодився. Ми поставили шаховий столик і сіли. Фігури були зроблені з чудової слонової кістки, і трудилася над ними вправна рука. Я висловив здивування, що бачу на вантажному судні чимало гарних речей.
Хоча Ґез був напевно п’яний – стан звичний і природний для нього, – він не виказав свого сп’яніння нічим, крім голосу, що став уривчастим, оскільки він боровся зі шлунком.
– Так, – сказав Ґез, – було куди вгатити гроші. Як ви, звичайно, помітили, «Та, що біжить по хвилях» – бригантина, але особливого крою. Збудована вона згідно з особистим смаком одного… він потім збанкротував. Отож, – Ґез покрутив королеву, – з жінками входить шум, тремтіння, крики; звісно – клопоти. Що ви скажете про подорож із жінками?
– Я не замислювався над цією обставиною, – відказав я, роблячи хід.
– Вам це має подобатися, – правив Ґез далі, роблячи хід у відповідь так неуважно, що я побачив усю партію. – Мабуть, тому що ви – я кажу це без думки образити вас – з’явилися на кораблі вельми оригінально. Я вгадую дух людини.
– Сподіваюся, ви запросили жінок не для мене?
Він мовчав, працюючи над завданням, яке я поставив йому ферзем і конем. Раптово він змішав фігури і оголосив, що програв партію. Так повторилося двічі; нарешті я обдурив його хибною надією і оголосив мат у сім ходів. Ґез був червоний від роздратування. Коли він зсипав шахи в шухляду столу, його руки тремтіли.
– Ви сильний гравець, – оголосив Ґез. – Справжня насолода була мені грати з вами. Тепер поговоримо про справу. Ми виходимо вранці в Дагон, там беремо вантаж і пливемо в Гель‑Г’ю. Ви не були в Гель‑Г’ю? Він лежить по курсу на Зурбаган, але в Зурбагані ми будемо не раніше як за двадцять‑двадцять п’ять днів.
Розмова скінчилась, і я пішов до себе, маючи на думці, що товариство капітана дещо втомлює.
Решту вечора я просидів за книжкою, поступаючись час від часу навалі думок – після чого забував, що читаю. Я заснув пізно. Ця перша ніч на судні пройшла добре. Зрідка прокидаючись, аби повернутися на інший бік або поправити подушки, я відчував ледь помітне погойдування свого житла і засинав знову, думаючи про чуже, нове, незрозуміле.

Розділ XI

Я ще не зовсім виспався, коли, прокинувшись на світанку, зрозумів, що «Та, що біжить по хвилях» вже не стоїть біля молу. Каюта опускалась і піднімалася в повільному темпі крутої хвилі. Забряжчало і заскрипіло по кутках; було те завжди невидиме співвідношення речей, якому ми маємо завдячувати за відчуття руху. Полохливий плескіт уздовж борту, нерівне хитання, непевність ваги власного тіла, що то важчає, то легшає, – все це відзначало кожен розмах судна.
На палубі лунали кроки, як коли ходять по даху над головою. Вставши, я подивився в ілюмінатор на море і побачив, що воно затьмарене вітром із мжичкою. З радості, що охопила мене, я зрозумів, як несвідомо ще вчора відчував непевність – непевність незв’язну, висловити яку ясною причиною свідомість не може за браком матеріалу. Я вдягнувся і подзвонив, аби принесли каву. Невдовзі прийшов Горацій, оголосивши, що кухар оце тільки розтопив плиту, тим‑то запропонував вина, але я вирішив почекати кави, а від вина відмовився, звичаєм наливши собі з півсклянки холодного пуншу, який тримав завжди в дорозі й удома. Запитавши, де ми є, я дізнався, що, якби не дощ, Лісс було б видно на відстані години дороги.
– Хороший вітер, – додав Горацій. – Капітан Ґез тримає вахту, отже вам снідати без нього.
При цьому він глянув на мене просто, наче без наміру, але я зрозумів, що ця людина помічає всі стосунки.
Перші години відплиття завше святкові й напружені, байдуже, з сонцем або дощем, – отож я з нетерпінням вийшов на палубу. Мене охопило добре знайоме, улюблене мною відчуття повного ходу, не позбавлене безпричинної гордості і свідомості мальовничої співучасті. Я був завжди поганим знавцем вітрильної техніки щодо рухомого і нерухомого такелажу, але видовище розгорнутих вітрил над піднесеним, якщо дивитися вгору, обличчям таке, що бачити їх, рухаючись з ними, – одна з безкорисливих утіх, яким ні до чого спеціальні знання. Напівпрозорі, стягнуті до кінців рей гострими кутиками, чудові вітрильні вигини громадяться вгорі і навколо. Їхній політ замкнутий серед різко нерухомих снастей. Вітрила мчать корпус, що поволі пірнає, а в них, тиснучи вперед, надимаючи і випинаючи, заплутався вітер.
«Та, що біжить по хвилях» йшла, гнана різким ходовим вітром зі швидкістю, як я глянув на лаг, п’ятнадцяти морських миль. У сірих покривалах неба крилася непевна обіцянка сонячного проміння. Біля компаса ходив Ґез. Побачивши мене, він удав, що не помітив, і відвернувся, говорячи з рульовим.
Пробувши на палубі більше півгодини, я зійшов униз, де застав Бутлера, що чекав сніданку, і ми повели розмову. Я очікував розпитувань з його боку, але ця людина поводилася так, ніби давно знала мене; мені така манера подобалась. Незабаром з’явився Сінкрайт, відволожений і посвіжілий; вчорашня пиятика озивалася сьогодні блідістю; руки тремтіли. Тимчасом як похмурий Бутлер говорив мало, Сінкрайт говорив багато і набридливо. Так, він детально, дріб’язково лаяв кожного з матросів, звертаючись до мене з роз’ясненнями, яких я не питав. Потім він почав нагадувати Бутлерові подробиці вчорашнього обіду в готелі, порпаючись у стосунках з невідомими мені людьми. Ним опанувала похмільна нервовість. Тим часом, бажаючи точно знати напрямок і всі заходи корабля, я звернувся до Бутлера з проханням розповісти перебіг рейсу, не покладаючись, зрештою, на слова Ґеза. Не давши нічого сказати Бутлер, якому було, мабуть, все одно – говорити чи не говорити, Сінкрайт негайно запропонував сходити разом з ним в каюту Ґеза, де є детальна мапа. Мені не хотілося лізти до Ґеза, з яким слід було, навіть у дрібницях, пильнувати, тим більше – з Сінкрайтом, який надто не подобався мені всією своєю звичкою, і я вагався, але, подумавши, вирішив, що йти все‑таки краще, ніж просити Сінкрайта про послугу принести мапу. Я встав, і ми пройшли в каюту Ґеза, де Сінкрайт вийняв з цератової папки декілька морських мап, розшукавши потрібну.
– Я чув, – сказав Сінкрайт, – що вам байдуже, куди ми пливемо, тому спочатку я здивувався, почувши ваше бажання.
– Мені і справді байдуже, – відповів я, кривлячись від його догідливої усмішки, – але таке ставлення не заважає законній цікавості.
Сінкрайт ненатурально і без потреби зареготав, викликавши тим у мене бажання огріти його по плечу, сказавши: «Ви скачете переді мною на задніх лапах про всякий випадок, але, милий мій, я це чудово бачу».
Я стояв біля столу, схилившись над мапою. Розкладаючи її, Сінкрайт одвів верхній ріг мапи рукою, зробивши рух вправо від мене, і, машинально глянувши в цьому напрямі, я побачив збоку від чорнильного приладу фотографію під склом. Це було зображення дівчини, що сиділа на валізах.

Розділ XII

Я пізнав її відразу завдяки мистецтву фотографа й особливості деяких облич, які нізащо не переплутаєш, хай навіть ідеться про перше‑ліпше, і то поганеньке зображення, бо ж їхні риси вирізані твердою рукою сильного враження, що виникло в особливих умовах. Але це було не погане зображення. Незнайомка сиділа, опершись правою рукою; ліва рука лежала на зсунутих колінах. Особливий, інтимний нахил голови до плеча пом’якшував статечність пози. На дівчині була темна сукня з мереживним вирізом. Знімаючись, вона посміхнулася, і слід посмішки залишився на її світлому обличчі.
Понад усе я переживав, аби Сінкрайт не помітив, куди я дивлюся. Впізнавши дівчину, я негайно спустив очі і далі спостерігаючи портрет серед меридіанів і паралелей, вже не розумів слова штурмана. З’єднати думки з думками Сінкрайта хоча б миттю на цьому портреті – здавалося мені чимось нестерпним.
Хоча я бачив дівчину лише раз, на відстані, і не говорив з нею, – цей спогад стояв в особливому ряду. Розгледіти її портрет серед речей Ґеза було для мене чимось на взір живої зустрічі. Враження повторилось, але тепер  – різко і важко; воно неприродно поєднувалося з особистістю Ґеза. Цієї миті Сінкрайт сказав:
– Звідси йде течія; навіть при слабкому вітрі можна зробити…
– Миль десять‑дванадцять, – кинув Ґез за моєю спиною. Я не чув, як він увійшов.
– Сінкрайте, – правив Ґез далі, – ваша вахта почалася чотири хвилини тому. Ідіть, я покажу мапу.
Сінкрайт, схаменувшись, кинувся і зник.
Обвітрене обличчя Ґеза мало на собі познаку важкої ночі. Він курив сигару. Не знімаючи дощового плаща і зсунувши на потилицю кашкета, Ґез сперся рукою на мапу, водячи по ній димуватим кінцем сигари і розводячись щодо значення пунктирів, червоних ліній, сигналів. Я зрозумів лише, що він розраховує бути в Гель‑Г’ю днів за п’ять‑шість. Потім він скинув шкіряний плащ, кашкет і сів, витягнувши ноги. Я сів до портрета потилицею, щоб уникнути випадкової, дражливої для мене розмови. Я відчував, що мій інтерес до Біче Сеніель ще занадто жвавий, аби лишитися непоміченим для такого пройдисвіта, як Ґез, – нав’язливе самонавіювання зазвичай приводить до результату, якого прагнеш уникнути.
Ґез уп’явся очима в ґудзики на моєму жилеті. Він повільно піднімав голову; зустрівшись нарешті з моїм поглядом, капітан, прокашлявся, став протирати очі, відганяючи рукою дим сигари.
– Як вам Сінкрайт? – сказав він, простягаючи руку до столу – струсити попіл. При цьому, не повертаючись, я знав, що, поглянувши мигцем на стіл, він подивився на портрет. Цей неуважний погляд нічого не сказав мені. Я розглядав Ґеза по‑новому. Він постав тепер на тлі таємного, раптово встановленого мною ставлення до тієї дівчини, і від сильного бажання зрозуміти суть відношення – але зрозуміти без розпитувань – я надав його погляду на портрет різного значення. Хай там як, а Філатр мав рацію, коли помітив, що «вимальовується дія», а він сказав це.
Я сам, відкривши портрет, був уже твердо, остаточно переконаний, що події приведуть до дії.
Отже, я відповів на питання про Сінкрайта:
– Сінкрайт, як кожна людина першого дня шляху, – людина, схожа на всіх: з руками і головою.
– Дріпло а не людина, – сказав Ґез. Його дещо злісна втома зникла; він погасив недопалок, раптом посміхнувся і вирішив ретельно розпитати мене, як я почуваюся, – з усякого погляду життя на кораблі. Відповівши як треба, тобто безглуздо по суті і пристойно‑розумно за формою, я встав, вважаючи, що Ґез подасться снідати. Але на моє зауваження про це Ґез негативно похитав головою, випростався, плеснув руками по колінах і дістав з нижньої шухляди скрипку.
Побачивши це, я не встояв перед спокусою і сів знову. Задумливо розглядаючи мене, так, наче я являв якийсь аркуш з нотами, капітан Ґез торкнувся струн, підкрутив кілочки і направив смичок, кажучи:
– Якщо вас знудить, одразу ж кажіть.
Я мовчки чекав. Видовище людини з жовтим обличчям, з опухлими очима, яка засунула скрипку під бороду і робить головою рухи, щоб зручніше прилаштувати інструмент, викликало у мене посмішку, яку Ґез зауважив, негайно посміхнувшись сам, поблажливо і сором’язливо. Я не очікував хорошої гри від його великих рук і був здивований, коли перший же такт виказав неабиякий хист. Це був етюд Шопена.
Граючи, Ґез встав, дивлячись у куток, за мою спину, потім його погляд, блукаючи, зупинився на портреті. Він знову перевів його на мене і, дограючи, спустив очі.
Спенсер радить влаштовувати скрипкові концерти в приміщеннях, оббитих тонкими сосновими дошками на півфута від основної стіни, щоб витягти резонанс, необхідний, на його думку, для обмеженої сили скрипкового звуку. Але не для всякої композиції надається цей рецепт, і є речі, сила яких в їхньому змісті. Шепіт на вухо може інколи вразити, як грім, а грім – викликати вибух сміху. Цей пристрасний етюд і рвучка манера Ґеза викликали все те напруження, з яким ми зазвичай слухаємо гру оркестру. Двічі Ґез похитнувся, щойно корабель похилився на бік, але з нетерпінням відновлював перервану гру. Я почув різкий і гордий стогін, скаргу і заклик; потім кілька бурчань, посмішок, дедалі тихіший наспів про минуле – Ґез, опустивши скрипку, заходився похмуро її налаштовувати, причому сів, питально поглядаючи на мене.
Я похвалив його гру. Він, якщо і був задоволений, нічим не виказав цього. Знову взявши інструмент, Ґез почав виводити дикі фіоритури, нудні скрипучі дисонанси – і так, удавано, захопився цим, що я зрозумів: час піти. Він мене виряджав.
Зауваживши, що я рішуче встав, Ґез опустив смичок і побажав приємно провести день – дещо глузливим тоном, на який тепер я вже не звертав уваги. І я сам хотів бути один, щоб подумати над тим, що сталося.

Розділ XIII

Шукаючи нагоди, щоб відгадати загадку портрета, хоча в мене не було на це ні певних надій, ані обдуманого, готового плану, я перебрався на палубу і примостився в шезлонгу.
Єдиною людиною, яку без особливого морального насильства над собою я міг би утягнути в цікаву для мене розмову, був Бутлер. Отож я курив і чекав на його появу. У мене було передчуття, що Бутлер ось‑ось прийде.
Ти м часом розпогодилося, вітер втратив різкість, вологість зникла, і сонячне світло стало ще яскравіше; хай воно ще і не виривалося різко з‑за хмар, одначе потеплішало. Спливла чверть години, і Бутлер справді з’явився, якщо не напідпитку, то прогнавши важкий учорашній хміль склянкою корисних розмірів.
Мені здалося, що він зрадів, побачивши мене. Я миттю запросив його викурити сигару, взяв бадьорий, живий тон, розповів анекдот і, коли побачив, що він змінив дещо напружену позу на невимушену і став складно вимовляти доволі довгі фрази, сказав йому, що «Та, що біжить по хвилях» – найкраще вітрильне судно з усіх, які мені доводилося бачити.
– Воно було б ще краще, – мовив Бутлер, – для нас, звичайно, якби могло брати більше вантажу. Один трюм. Але і той не розрахований на вантажні операції. Ми дещо зробили, зламавши внутрішні перегородки, щоб збільшити місткість, а проте, брати більше двохсот тонн немислимо. Тепер, при високій ціні фрахту, ще можна існувати, а ось торік Ґез наробив чимало боргів.
Я дізнався також, що судно збудував Нед Сеніель чотирнадцять років тому. Коли я почув ім’я «Сеніель», мені аж дух забило. Я зберіг уважну нерухомість обличчя.
– Воно збудоване для прогулянок, – говорив Бутлер, – і одного разу навіть здійснило навколосвітню подорож. Річ, бачте, в тому, що рід нині померлої дружини Сеніеля прямо пов’язаний з першими поселенцями, засновниками Гель‑Г’ю; колись давно тих висадили на берег з брига, а він звався так само, як і наше судно, «Та, що біжить по хвилях». Значить, ця історія почасти фамільна, і дружина Сеніеля вибрала для корабля теж таку назву. Років п’ять тому Нед Сеніель прогорів, коли ціна на бавовник пішла донизу. Продав корабель Ґезові. Ґез з самого першу був капітаном «Тієї, що біжить по хвилях»; я тут недавно, і всю історію мені виклав Ґез.
– Отже, – запитав я, – Ґез купив судно, коли Сеніель звівся до нитки?
Збентежившись, Бутлер заходився мовчки заклеювати слиною відсталий сигарний лист. Він сяк‑так вирятувався зі скрути, сказавши:
– Тепер, здається, воно перейшло до Брауна. Так, воно‑то так. Втім, грошові справи мене не обходять.
Сподіваючись, що днями ми поговоримо детальніше, я покинув цю розмову про кораблі. Хто сказав «А», той скаже і «Б», якщо його не мордувати. Я перейшов до Ґеза, висловивши жаль, украй пом’якшений за гостротою своєї натури, що в капітана нема дітей, оскільки його життя, мабуть, досить безладне; йому бракує правильних сімейних турбот.
– Дітей?! – сказав Бутлер, роблячи круглі очі.
Він дався диву. Думка, що Ґез може мати дітей, зачепила Бутлера за душу. – Та він ніколи не був одружений. Що це ви взяли собі в голову?
– Проста самовпевненість. Я був упевнений, що капітан Ґез одружений.
– Ніколи. Можливо, ви подумали так тому, що побачили на його столі портрет панночки; ну, то це дочка Сеніеля.
Я мовчав. Бутлер став дивитися на носок свого чобота. Я уважно спостерігав за ним. На його крутому, незворушному обличчі виступила усмішка – початок посмішки.
Я не очікував рішучої конфіденції, бо відчував, що підійшов впритул до розгадки тієї обставини, про яку, як про щось достеменно інтимне, Бутлер навряд чи повідав би щиросердно малознайомій людині. Після посмішки, яка раптом намалювалася на Бутлеровому обличчі, я сам визнав би подібні роз’яснення зрадою.
Бутлер щосили затягнувся сигарою, струсив попіл з колін і пішов, пославшись на справи.
Я залишився. Я думав, чи не слід було розповісти Бутлеру про мою зустріч на березі з Біче Сеніель, але згадав, що, по суті, нічого не знаю про стосунки Ґеза і Бутлера. Він міг передати цю розмову капітану, викликавши тим нові ускладнення. Крім того, майже одночасне прибуття дівчини і корабля в Лісс – чи не відбулося воно, бува, з відома і за згодою обох сторін? Розмова з Бутлером наче підвела мене до замкнених дверей, але не дала ключа від замка; дізнавшись дещо, я, як і раніше, знав дуже небагато про те, чому світлина Біче Сеніель прикрашає стіл Ґеза. Людські стосунки доволі різноманітні; я знаю випадки, коли величезний інтерес до темного становища зникав, досить було найпростішого рішення, а часом – дрібниці. З іншого боку, треба було визнати, що портрет дочки Сеніеля, дуже вродливої і на диво привабливої дівчини, Ґез не міг зберігати просто так, безвідносно до його почуттів. Разом з тим важко було припустити, що цих двох таких несхожих людей зв’язують близькі стосунки.
Не роблячи однозначних висновків, тобто уявляючи їх, але залишаючи сумніви, я помітив, як мої роздуми про Біче Сеніель стали пристрасними й неспокійними. Спогад про неї викликав тривогу; якщо швидкоплинне враження від її особистості було таке проникливе, то пряме знайомство могло викликати почуття ще сильніше і, ймовірно, важке, як хвороба. Частенько доводилося мені спостерігати це досконале поглинання однієї істоти іншою – жінкою або дівчиною.
Мені траплялось опинятися в ситуації, коли слід точніше оцінити свій стан, і я ніколи не міг визначити, де й справді починається ця болісна прихильність, така сильна, що гасне навіть охота до володіння; зустріч, погляд, рука, голос, сміх, жарт – вже є полегшенням, таким потужним серед одержимості єдиною істотою, одержимості, яка зупинила все життя, що радість дорівнює порятунку. Але я був на великій відстані від прекрасної небезпеки, і був спокійний, якщо можна назвати спокоєм завзяте розмірковування, позбавлене нестерпного прагнення до зустрічі.
Проте сонце пробилося нарешті крізь туманні хмарні шари; яскравим морем кружляла піна. Незабаром я вирушив до себе вниз, де, ніким не потривожений, насолоджувався читанням години три. Я читав дві книги – одна була в душі, інша в руках.
Наближався час обіду, який, за корабельними правилами, подавали о першій дня. Гойдало рідше і не так сильно, як уранці. Я вирішив обідати один з огляду на те, що обід припадав на вахтові години Бутлера, а отже мені належало сидіти з Ґезом і Сінкрайтом. Я ніколи не почувався добре в товаристві людей, щодо яких ламав голову над якоюсь обставиною їхнього життя, не маючи можливості прямо про те сказати. Це про Гіза; що ж до Сінкрайта, то його блукаючу посмішку і масний погляд я терпіти не міг.
Викликавши Горація, я змовився з ним, дізнавшись, що обід буде трохи раніше першої, бо вже недалеко Дагон, де, як відомо, Ґез має навантажити залізо.
Невдовзі мені в каюту принесли обід. Я пообідав і, почувши на палубі пожвавлення, вийшов нагору.

Розділ XIV

«Та, що біжить по хвилях» наближалася до бухти, розкинутої широким обіймищем берега, що подався назад. Звідти йшов сумний перебій гомону. Ґез, Бутлер і Сінкрайт стояли біля борта. Команда тягнула фали і браси, переходячи від щогли до щогли.
Берег розгортався похмурою перспективою фабричних труб, оперезаних шарами чорного диму. Берегова лінія, де похмурі фасади, акведуки, мости, крани, цистерни і склади купчились серед рейкових шляхів, нагадувала вигадливий силует – таке було тут усе чорне від вугілля і кіптяви. Стогін ударів по залізу накидався з усіх кінців видовища; гуркіт парових молотів, цикади маленьких молотків, пронизливе верещання пилок, непритомне деренчання підвід – усе це, якщо слухати і не розділяти звуків, зливалося в один суцільний крик. Серед ревіння металів, стукаючи й дріботячи, викидали гнилий пар сотні всіляких труб. Біля молів, покритих складами і спорудами, вигляд яких нагадував знаряддя тортур, – така тьма‑тьмуща гаків і ланцюгів теліпалася серед цих подоб Ейфелевої вежі – стояли баржі та пароплави, курячи вивантажуваним кам’яним вугіллям.
«Та, що біжить по хвилях» кинула якір. Вітрила впали, потім зникли.
Зустрівши Бутлера, я запитав, чи довго ми пробудемо в Дагоні. Він сказав, що незабаром почнуть вантажити, і справді, пройшло близько півгодини, як буксир підвів до нас чотирикутний важкий баркас, з трюму якого носильники потягли по трапу міцні дерев’яні ящики. Чиста палуба «Тієї, що біжить по хвилях» вкрилася брудом і пилом. Я пішов до себе, де якийсь час чув одноманітну звукову картину. Тупотіння босих ніг, стукіт кинутого на схилок ящика і хрипкі голоси. Так тривало години дві. Нарешті встановилася відносна тиша. Всі робітники, як я бачив це в ілюмінатор, зійшли на шаланду, і буксир потягнув її в порт.
Незабаром після цього до навісного трапу, опущеного з того боку корабля, де була моя каюта, підплив човен, яким правував найманий човняр. Шлюпка пройшла так близько від ілюмінатора, що я встиг розгледіти її пасажирів. Це були три жінки: руда, худенька, зі стисненим ротом і примруженими очима; велика, зарозуміла на вигляд, білявка, і третя – бліда, чорнява, нервової, незграбної статури. Махаючи руками, ці три жінки підвелися, дивлячись вгору і викрикуючи якісь відчайдушні вітання. На їхніх плечах були мереживні накидки, волосся підібране з грубою пишністю, що нею заведено вражати у відомих місцях; сильно пудрована, театрально взявшись у боки, в шовкових сукнях, каблучках і намистах, компанія ця швидко перетнула круглий екран простору, що його відкривав ілюмінатор. Я помітив картонні шабатури й валізи. Ґез приймав гостей.
Навіть не піднімаючись на палубу, я міг чудово уявити сцену зустрічі жінок. Для цього не потрібно вивчати норови. Поки я подумки бачив погану гру в хороші манери, а також ненатурально підкреслену галантність, – ген‑ген почулось, як увесь загін бреде вниз. Часті кроки жінок і важка хода чоловіків поминули мої двері, причому на слова, сказані кимось тихцем, у компанії порснули сміхом.
У каюті Ґеза стояв портрет невідомої дівчини. Учасники оргії зібрались у повному складі. Я плив на кораблі з темною історією та підозрілим капітаном, чекаючи настання подій, заради цілі неясної, що ставала вже голосом почуття, так само дивного за цих обставин, як ревниве бажання розібрати, про що шепочуться за стіною.
В усьому крився великий і небезпечний сарказм, який зародив тривогу. Я чекав, що Ґез збереже в розпусті своїй принаймні можливу елегантність – так я думав, зважаючи на деякі його особисті риси; проте поведінка Ґеза змусила чекати найгірших речей, а тому я утвердився в намірі абсолютно усамітнитися. Найсильніше мучила мене думка, що, виходячи на палубу вдень, я мимоволі ризикував бути втягнутим в завзяту компанію. Мені залишалися ранній, ще дрімотний ранок і глуха ніч.
Поки я так міркував, почало смеркати. Шум з берега лунав тепер глухіше; я чув, як під окрики Бутлера розпускали вітрила і на кораблі ладналися, щоб плисти далі. Брашпіль почав вивертати якір, і гуркотнеча якірного ланцюга деякий час була головним звуком на кораблі. Нарешті зробили поворот. Я бачив, як чорний, у вогнях, берег ховається ліворуч і океан розстеляє чистий обрій, осяяний вечірньою зорею. Дивлячись в ілюмінатор, я по руху хвиль, які пливуть на мене, але відходять по борту далі, назад, минаючи вікно, зауважив, що «Та, що біжить» йде доволі швидко.
З їдальні долинув переможний жіночий крик, потім довго реготав Сінкрайт. Коридором промчав Горацій, бряжчачи посудом. Потім я чув, як його лаяли. Після того несподівано біля моїх дверей почулися кроки і хтось постукав. Я одразу відчинив двері.
Це був напахчений і осмілілий Сінкрайт, у першому заряді розгульного настрою. Коли двері відчинилися, із салону крізь голосну розмову долинуло тринькання гітар.
Скоряючись моєму погляду, Сінкрайт закрив двері й перебільшено ввічливо вклонився.
– Капітан Ґез уклінно просить вас до столу, – заявив він.
– Передайте капітану мою щиру вдячність, – відказав я з досадою, – проте скажіть також, що я відмовляюся.
– Сподіваюся, вас можна переконати, – правив далі Сінкрайт, – тим більше, що всі ми дуже жалкуватимемо.
– Навряд ви переконаєте мене. Я маю намір провести вечір один.
– Гаразд! – сказав він здивовано і вийшов, повторюючи: – Шкода, дуже шкода!
Передчуваючи подальші замахи, я взяв перо, папір і сів до столу. Я почав писати Лерху, розраховуючи надіслати цього листа при першій зупинці. Мені кортіло дістати велику суму.
На другій сторінці листа знову пролунав наполегливий стукіт; не чекаючи дозволу, в каюту зайшов Ґез.

Розділ XV

Я повернувся з неприємним почуттям залежності, яке відчуває кожен, якщо господарі стають нецеремонними.
Ґез був у смокінгу. Його бездоганній, щодо костюма, зовнішності дико суперечила п’яна судома обличчя. Він був важко, запаморочливо п’яний. Підійшовши так близько, що я, ставши, відсунувся, побоюючись нестійкості його тіла, Ґез оперся правою рукою об стіл, а лівою взявся в боки. Він нервово дихав, намагаючись стояти прямо, і зберігав рівновагу при хитавиці тим, що згинав і розгинав коліно. На те, що я читав листа, Ґез навіть не звернув уваги.
– Хочете повеселитися? – сказав він, веле значно підморгуючи і водночас вивчаючи мене своїм гострим холодним поглядом, що не виказував жодного зацікавлення до цієї фрази. – Я маю намір встановити прості, дружні стосунки. Безглуздо жити нарізно.
– Сінкрайт був, – зауважив я якнаймиролюбніше. – Він, звісно, передав вам мою відповідь.
– Я не повірив Сінкрайтові, інакше не зайшов би, – оголосив Ґез. – Облиште! Я знаю, що ви на мене сердитесь, але всяка сварка повинна мати кінець. У нас дуже весело.
– Капітане Ґез, – сказав я, ретельно добираючи слова і відчуваючи напад люті, хоча я й не хотів розгніватися, і бачив, що змушений покласти край зухвалому вторгненню, обірвати сцену, яка перетворювала мене у власних очах на бовдура, – Капітане Ґез, я прошу вас назавжди забути про мене як про компаньйона з веселощів. Ваше проводіння часу для вас має, треба думати, і сенс, і виправдання, більше я не можу дозволити собі розмірковувати про ваші вчинки. Ви господар, і ви у себе. Але я теж вільна людина, і якщо вам це не зовсім зрозуміло, я беруся повторити своє твердження і довести, що маю слушність.
Сказавши так, я чекав, що він щось буркне за знак вибачення і зникне. Він не змінив позу, не ворухнувся, лише виразніше пополотнів. Відверта, шалена ненависть світилася в його очах. Він зітхнув і застромив руки в кишені.
– Ви мене образили, – поволі вимовив Ґез. – Ще ніхто… Ви зневажили мене, і я вас попереджаю, що ваша зневага трапила туди, куди ви цілили. Цього я вам не прощу. Тепер я хочу знати: як ви уявляєте наші стосунки далі?! Хотів би я знати, так! Мій рейс триватиме щонайменше тридцять днів. Даю слово, що ви покаєтеся.
– Наші стосунки чітко окреслені, – сказав я, не бачачи сенсу поступатися в йому тоні. – Ви отримали двісті фунтів, причому я з вами не торгувався. Натомість я отримав цю каюту, але ваше товариство на додачу до неї – чи не занадто непринадна компенсація?
Був один момент, коли, стежачи за виразом обличчя Ґеза, я подумав, що доведеться викинути його геть. Проте він стримався. Пильно дивлячись мені в очі, Ґез засунув руку у внутрішню кишеню, затримав там її поривчастий рух і урочисто вимовив:
– Я негайно жбурну вам ці гроші назад!
Він вийняв руку, в якій, однак, нічого не було, з гнівом опустив її і, повторивши, що поверне гроші, додав: «Вам не доведеться хвалитися своїми грошима», – потім вийшов, грюкнувши дверима.
Після цього я негайно замкнув каюту ключем і став біля дверей, дослухаючись.
У їдальні наступила відносна тиша; меланхолійно звучала гітара. Та м заходили, перемовлялися; ще раз пронісся Горацій, кричачи на ходу: «Готово, готово, готово!» Все показувало, що пиятика не завмирає, а набирає обертів. Потім я почув шум сварки, жіночий гіркий плач і – після всього цього – хорову пісню.
Стомившись прислухатись, я сів і поринув у роздуми. Ґез сказав правду: важко було чекати попереду чогось доброго за цих умов. Я вирішив, що якщо найближчий день не змінить усієї цієї злісної нечистоти на бодай подобу спокійного життя, найкраще для мене буде висісти на першій же зупинці. Мене сильно стурбувала поведінка Ґеза. Хоча я не бачив прямих причин його ненависті до мене, все ж усвідомлював, що так має бути. Він був природний у своїй ненависті. Він не розумів мене, я – його. Тому, з його вдачею, склався воєнний стан, і з гнівом, з важким почуттям неподобства минулої сцени, я ліг, але ліг не роздягаючись, бо не знав, що ще може статися.
Лігши, я заплющив очі, проте за хвилю розплющив їх знову. В моєму стані сон був прекрасною, але наївною вигадкою. Я лежав так довго, ще раз зважуючи події вечора, а також розмову з Ґезом завтра вранці, яку вважав неминучою. Я почав нарешті сподіватися, що коли Ґез отямиться – якщо тільки він зможе отямитись, – мені вдасться змусити його спокутувати дику витівку, в якій він, може, кається вже тепер. На жаль, я мало знав цю людину!

Розділ XVI

Минуло хвилин п’ятнадцять, як, трохи заспокоївшись, я уявив цю можливість. Раптом шум, відгомін якого лише проривався крізь якісь із дверей за стіною, хлюпнув таки в коридор. Усі або майже всі вийшли звідти, вовтузячись біля моїх дверей з загрозливими і неспокійними криками. Було чутно кожне слово.
– Залиште її! – Закричала жінка. Друга сердито торочила:
– Дурна ти, дурна! Надала ж тобі нечиста сила поїхати з нами?
Почувся плач, метушня; потім жахливий, істеричний крик:
– Я не можу, не можу! Забирайтеся, забирайтеся до біса, залиште мене!
– Замовкни! – крикнув Ґез (мабуть, він затискав їй рот). – Іди сюди. Беріть її, Сінкрайте!
Метушня, мовчання і тертя об стіну ногами, перемішуючись з частим диханням, показали, що впертість чи іншу відміну спротиву хочуть зламати силою. Потім довгий шалений вереск обірвався криком Ґеза: «Вона кусається, диявол!» – і ганебний звук важкого ляпаса пролунав серед гучних ридань.
Вони перейшли в крик, і я відкрив двері.
Моя раптова поява на хвилю надала брудній картині нерухомості.
На задньому плані, в дверях салону, стояв похмурий Бутлер, тримаючи за талію розчервонілу блондинку і спостерігаючи за тим, що діється, з незворушністю вуличного перехожого. Ґез тягнув у салон темноволосу дівчину; тягнув її за руку. Її ліф був розстебнутий, сукня сповзла з плечей, і, цілком очманівши, п’яна, з заплющеними очима, вона гарячково ридала; намагаючись вирватися, вона мало не падала на Сінкрайта, який, побачивши мене, випустив другу руку жертви.
Руда жінка, презирливо взявшись у боки, дивилася зверхньо на темноволосу і курила, відкидаючи руку від рота різким рухом хмільної бестії.
– Давайте припинимо скандал, – сказав я твердо. – Досить цього неподобства. Ви, Ґез, вдарили цю жінку.
– Геть! – крикнув він, нахиливши голову.
Одночасно з тим капітан опустив руку так, що жінку, яка не чекала цього, розвернуло і вона налетіла спиною на стіну. Її очі дико відкрилися. Вона була жалюгідна і зблякла, синювато бліда.
– Тварюка! – вона говорила, задихаючись і хриплячи, вказуючи на Ґеза пальцем. – Це він! Негідник ти! Послухайте, що сталося, – звернулася вона до мене. – Було парі. Я програла. Переможений мав випити пляшку. Я не можу вже пити. Мені зле. Я випила стільки, що й не наздогнати цим шмаркачам. Силою зі мною нічого не зробиш. Я хвора.
– Ти йдеш? – мовив Ґез, хапаючи її за шию. Вона скрикнула і плюнула йому в обличчя. Я встиг зловити занесену руку капітана, бо його кулак просвистів біля мене.
– Ідіть, ідіть! – злякано закричав Сінкрайт. – Це не ваше діло!
Я боровся з Ґезом. Бачачи, що я заступився, жінка вивернулась і сховалася за мою спину. Зігнувшись, Ґез відчайдушним зусиллям вирвав у мене свою руку. Він був у сліпому сказі. Тремтіли його плечі, руки; тряслося й кривилось обличчя. Він розмахнувся; удар припав мені на лікоть лівої руки, якою я прикрив голову. Тоді, щиро жаліючи, що зберігати далі мирну позицію неможливо, я виміряв відстань і зацідив йому просто в рота – за мить Ґез гепнувся на підлогу всім тілом, стукнувшись потилицею.
– Досить! Досить! – закричав Бутлер.
Жінки, верескнувши, зникли. Бутлер устав між мною і поваленим капітаном, якого, піднявши під руки, Сінкрайт намагався притулити до стінки. Нарешті Ґез розплющив очі і підібгав ногу; зауваживши, що він живий, я увійшов у каюту і повернув ключ.
Усі троє говорили за дверима між собою, і я час від часу чув виразні лайки. Розмова перейшла в підозрілий шепіт; потім хтось із них висловив здивування коротким вигуком і похапцем рвонув нагору. Мені здалося, що це Сінкрайт. Тимчасом я приготував револьвер, адже випадало очікувати продовження. Хоча годі було допустити побиття жінки – хай би яку вона мала репутацію, – в почуттях моїх утворилася погана каламуть, схожа на оскому.
Пролунали кроки: це повернувся Сінкрайт. Щойно прийшовши, він голосно сказав:
– Але ж наш пасажир молодець! Та й справді сказати, ви ж перший почали!
– Атож, я погарячкував, – відказав, зітхнувши Ґез. – Ну, що ж, так мені й треба – і за діло, мені не можна так розпускатися. Так, поводився я жахливо. Як ви думаєте, що тепер зробити?
– Дивне запитання. На вашому місці я негайно залагодив би всю історію.
– Дивіться, Ґез! – сказав Бутлер; знизивши голос, він докинув: – Мені все одно, але знайте, що я сказав. І не забудьте.
Ґез повільно розсміявся.
– Справді! – мовив він. – Я зроблю це негайно.
Капітан підійшов до моїх дверей і постукав кулаком з рішучістю нервової, прямої натури.
– Хто там? – спитав я, підтримуючи безглузду гру.
– Це я, Ґез. Не бійтеся, відкривайте. Я шкодую про те, що сталося.
– Якщо ви і справді каєтеся, – заперечив я, мало вірячи його заяві, – то скажете мені те ж саме, що тепер, але тільки вранці.
Пролунав дивний скрип, який нагадував радше скрегіт.
– Ви слухаєте? – сказав Ґез похмуро, пригніченим тоном. – Я присягаюся вам. Ви можете мені повірити. Мені соромно за себе. Я готовий зробити що завгодно, тільки щоб мати можливість зараз же потиснути вашу руку.

Я знав, що биті часто виявляють повагу і – як це не дивно – іноді навіть симпатію до тих, хто направить їх на добрий розум фізично. Судячи з тону і змісту наполегливих заяв Ґеза, я вирішив, що чинити опір було б невиправдано й жорстоко. Я відкрив двері і, не випускаючи револьвера, став на порозі.
Погляд Ґеза пояснював усе, але було запізно. Сінкрайт захопив двері. П’ять або шість матросів, – вони, мабуть, зійшли вниз крадькома, бо я кроків не чув, – стояли напоготові, чекаючи наказу. Ґез витирав хусткою розпухлу губу.
– Здається, я дав хука, коли повірив вам, – сказав я.
– Тримайте його, – звернувся Ґез до матросів. – Заберіть револьвер!
Перш ніж кілька рук устигли впіймати мою руку, я ухилився і двічі вистрілив, але Ґез прудко зігнувся, відскочивши в сторону. На мене сипалися стусани, вони й завадили прицілитися. Відтак зброю в мене відібрали і притиснули до стіни. Мене тримали так міцно, що я міг хіба крутити головою.
– Ви мене вдарили, – сказав Ґез. – Ви весь час ображали мене. Ви дали мені зрозуміти, що я вас пограбував. Ви трималися так, ніби я ваш слуга. Ви сіли мені на шию, а тепер намагалися вколошкати. Я вас не чіпатиму. Я міг би закувати вас і кинути в трюм, але не зроблю цього. Ви негайно залишите судно. Не головою вниз, – я не такий жорстокий, як базікають про мене різні дурні. Вам дадуть шлюпку і весла. Але я більше не хочу бачити вас тут.
Цього я не очікував, і, хоча був сильно стривожений, мій гнів дійшов до межі, за якою я вважав за краще наразитися на всі небезпеки моря і суші, аніж терпіти подальші знущання Ґеза.
– Ви вирішили мене вбити, – сказав я. – Але пам’ятайте, що до Дагона не більше ніж сто миль, і коли я потраплю на берег, то вас притягнуть до суду.
– Скільки хочете, – відказав Ґез. – За таку рідкісну втіху я згоден заплатити головою. Згадайте, проте, за яких дивних умов ви з’явилися на кораблі! Цьому є свідки. Покинути «Ту, що біжить по хвилях» таємно  – у вашому дусі. Цьому будуть свідки.
Він декламував, насолоджуючись грізною роллю і закусивши вудила. Я обвів поглядом матросів. То було підпиле, похмуре зборище, котре нічого не втратило б, якби йому навіть наказали мене повісити. Лише Бутлер, який досі мовчав, наважився заперечити:
– Чи не перебираєте ви над міру, капітане?
Ґез так подивився на нього, що той плюнув і пішов. Капітан геть нетямився. Як не дивно, саме ці слова Бутлера додали мені зваги, і я поклав спокійно сісти в шлюпку. Тепер я нізащо в світі не залишився б. Моє обурення було безмірне і сягнуло понад всякий розрахунок.
– Давай шлюпку, мерзотнику! – мовив я.
Всі ми швидко побігли нагору. Панував морок, але невдовзі принесли ліхтар.
«Та, що біжить» лягла у дрейф. Усе це відбувалося мовчки, – так здавалося мені, бо я був у стані напруженої, болючої відчуженості. Матроси принесли мої речі. Я не рахував їх і не перевіряв. Значення того, що діялося, неясно маячіло в далекому кутку свідомості. Талі були трохи спущені, і я заліз у шлюпку, вона зависла над водою. Зі мною увійшов матрос, злякано твердячи: «Дивіться, ось весла». Потім невідомі руки перекинули мої речі. Фігур на борту я не розрізняв. «До біса!» – буркнув Ґез. Матрос, рухаючи ліхтарем, яскрава пляма якого створювала на шлюпці дивний затишок, тримався за борт, очікуючи, коли мене спустять вниз. Нарешті шлюпка рушила і здригнулася, підхоплена рівною хвилею. Захитало. Матрос відчепив талі і зник, піднімаючись по них нагору.
Все скінчилося. Хвилі вже віднесли шлюпку від корабля, так що я бачив, наче понад бруківкою, низку круглих освітлених вікон у низькому будинку.

Розділ XVII

Я вставив весла, але й далі нерухомо сидів, повнячись мимовільним безцільним очікуванням. Раптом на палубі пролунали вигуки, крики, суперечка і шум – так раптово і голосно, що я не розібрав, в чому річ. Нарешті почувся вимогливий жіночий голос, який кинув різко і холодно:
– Це моє діло, капітане Ґез. Досить того, що я так хочу!
Все подальше, що його я почув, звучало подивом і обуренням. Ґез крикнув:
– Агов там, на шлюпці! Забирайте її! – він докинув, звертаючись невідомо до кого: – Не знаю, де він її ховав!
Друге його звернення до мене було, як і перше, без імені:
– Агов там, на шлюпці! Я промовчав, тримаючи до себе повагу.
– Скажіть йому самі, чорт забирай! – крикнув Ґез.
– Гарвею! – пролунав свіжий, неначе знайомий голос незнаної і невидимої жінки. – Подайте шлюпку до трапа, зараз його спустять. Я їду з вами.
Нічого не розуміючи, я тим часом утямив, що, судячи з голосу, це не міг бути хтось із Ґезової компанії. Я не вагався, бо поставити шлюпку вище за безпечний корабель можливо лише в нестерпних, ба – загрозливих для життя умовах. Грюкнув трап; відвалившись і навскіс впавши вниз, він торкнувся води. Я посунув шлюпку і схопився за трап, вдивляючись наверх до болю в очах, але не розрізняючи фігур.
– Забирайте вашу подругу! – сказав Ґез. – Ви, я бачу, спритник.
– А бодай його завело в безодню, коли я зрозумію, як він зумів це зробити! – вигукнув Сінкрайт.
Кроків я не чув. Внизу на трапі з’явилася струнка закутана постать, махнула рукою і перескочила в шлюпку точним рухом. Внизу було світліше, ніж якщо дивитися вгору, на палубу. Пильно глянувши на мене, жінка нервово сіпнула руками, загортаючись у плащ і опустилася на лавку поруч з тією, на якій сидів я. Її обличчя, приховане мереживною крайкою темного покривала, я не бачив, лише вловив блиск чорних очей. Вона відвернулася, дивлячись на корабель.
Я й далі тримався за трап.
– Як це сталося? – спитав я, гублячись від подиву.
– Яка нахабність! – сказав Ґез згори. – Пливіть, куди хочете, і від душі бажаю вам нагодувати акул!
– Вбивця! – закричав я. – Ти ще відповіси за цю подвійну мерзенність! Я бажаю тобі якнайшвидше дістати кулю в лоб!
– Він дістане кулю, – спокійно, майже неуважно мовила невідома жінка, і я здригнувся. Її поява вже мене мордувала, – надто ці безтурботні, тверді очі.
– Геть від корабля! – сказала вона раптом і повернулася до мене. – Відштовхніть його веслом.
Я відштовхнувся, і нас віднесло хвилею. Кпини градом сипонули з палуби. Вони були занадто бридкі, щоб їх повторювати тут. Голоси і корабельні вогні подаленіли. Я механічно гріб, дивлячись, як судно, розпустивши вітрила, рушило з місця. Невдовзі його вогні зменшилися, нагадуючи ряд іскор.
Вітер дув у спину. Я розраховував, що години за дві розвидніє. Глянувши на свого годинника зі світним циферблатом, я побачив: якраз за п’ять хвилин четверта. Рівне хвилювання нічим не загрожувало. Я сподівався, що хай там як, а пригода скінчиться добре, бо з розмов на «Тій, що біжить по хвилях» можна було зрозуміти, що ця частина океану між Гарібою і півостровом вельми судноплавна. Але найбільше мене цікавило тепер питання, хто і чому сів зі мною в дику ніч.
Ти м часом стало коли й не світлішати, то принаймні було ясніше видно. Хвилі відсвічували темним склом. Я вже хотів було звернутися з цілою низкою природних і законних питань, як жінка запитала:
– Що ви тепер відчуваєте, Гарвею?
– Ви мене знаєте?
– Я знаю, як вас звуть, скажу вам і своє ім’я: Фрезі Ґрант.
– Швидше мені слід було б запитати вас, – сказав я, знову дивуючись її спокійному тонові, – так, саме запитати, як почуваєтеся ви – після свого відчайдушного вчинку, який звів нас віч‑на‑віч у цій проклятущій шлюпці посеред океану? Я був вражений, а тепер ще й приголомшений. Я вас не бачив на кораблі. Чи годиться мені думати, що вас тримали примусом?
– Примусом?! – мовила вона, тихо і лукаво сміючись. – О ні, ні! Ніхто ніколи не міг тримати мене примусом, хай де. Хіба ви не чули, що кричали вам з палуби? Вони вважають вас хитруном, який ховав мене в трюмі або ще де‑небудь, і зрозуміли так, що я не хочу кинути вас одного.
– Я не можу знати що‑небудь про вас проти вашої волі. Якщо ви захочете, ви мені розкажете.
– О, це неминуче, Гарвею. Але тільки почекаємо. Гаразд?
Припускаючи, що вона схвильована, хоча напрочуд добре панує над собою, я запитав, чи не сьорбне вона, бува, вина, яке у мене було в баулах, – аби душа стала на місце.
– Ні, – сказала вона. – Мені це ні до чого. Але ви, звичайно, хотіли б побачити, хто ця, непрохана, сидить з вами. Ту т є ліхтар.
Вона перехилилася назад і вийняла з кормового камбуза ліхтар, в якому була свічка. Рідко я так хвилювавсь, як тієї миті, коли, подавши їй сірники, чекав світла.
Поки вона це робила, я бачив тонку руку і залізну плетінку ліхтаря, всередині якого оживав яскравий вогонь. Тіні, вагаючись, перебігли до човна. Тоді Фрезі Ґрант закрила кришку ліхтаря, поставила його між нами і скинула покривало. Я ніколи не забуду її – такої, як бачив тепер.
Навколо неї стояв відсвіт, гублячись у полисках хвиль. Правильне, майже кругле обличчя с гарною, ніжною посмішкою було сповнене чарівної нервової гри, яка свідчила тієї миті, що вона бавиться моїм дедалі більшим подивом. А проте в її чорних очах стояла нерухома крапка; очі, коли придивитися до них, наводили на думку про грізну й нестерпну затятість; незрозумілу стислість, мовчання, – більше, ніж мовчання стиснутих губ. У чорному її волоссі блищали перли гребінців. Мереживна сукня відтінку слонової кістки, з відкритими гнучкими плечима – така бездоганно біла, як і обличчя – лягла навколо стану широким перекинутим віялом, з піни якого виступила, погойдуючись, зграбна ніжка у золотій туфельці. Вона сиділа, спираючись відставленими руками на палубу корми, ледь помітно нагнувшись до мене, наче хотіла, щоб я визирався на її раптову красу. Здавалося, не серед небезпек морської ночі, а в дальньому кутку палацу присіла, втомившись від музики і натовпу, ця дивовижна постать.
Я дивився, чудуючись, що не шукаю пояснення. Все перелетіло, змінилося в мені, і хоча почуття правильно відповідали дії, їхня гострота здолала будь‑яку думку. Я чув, як калатає серце мені у грудях, шиї, скронях; воно калатало дедалі швидше й тихіше, швидше й тихіше. Раптом мене охопив страх, він рвонув і зник.
– Не бійтеся, – сказала вона. Голос її змінився, я впізнав його, ба – згадав, коли чув. – Я вас залишу, а ви слухайте, що скажу. Як почне розвиднятися, тримайте на південь і гребіть якнайшвидше, скільки сил стане. Зі сходом сонця зустрінеться вам вітрильник, і він візьме вас на борт. Судно йде в Гель‑Г’ю, і коли ви туди приїдете, ми там побачимось. Ніхто не повинен знати, що я була з вами, – крім однієї, поки прихованої. Ви дуже хочете побачити Біче Сеніель, і ви зустрінете її, але пам’ятайте, що їй не можна казати про мене . Я була з вами, щоб вам не було моторошно і самотньо.
– Ніч темна, – сказав я, насилу піднімаючи погляд, адже стомився дивитися. – Хвилі, самі хвилі навкруги!
Вона встала і поклала руку на мою голову. Як мармур у промінні, виблискувала її рука.
– Для мене там, – тихо озвалася вона, – самі хвилі, і серед них є острів, він сяє чимраз далі, чимраз яскравіше. Я поспішаю, я поспішаю, я побачу його удосвіта. Прощавайте! Чи ви і далі збираєте свій вінок? Чи блищать його квіти? Чи не нудно на темній дорозі?
– Що мені сказати вам? – відказав я. – Ви тут, це і є моя відповідь. Де острів, про який ви говорите? Чого ви одна? Що вам загрожує? Що береже вас?
– О, – мовила вона сумно, – не замислюйтеся над пітьмою. Я скоряюсь собі і знаю, чого хочу. Але про це говорити зась.
Полум’я свічки сяяло; його блиск був такий різкий, що я знову відвів зір. Я бачив чорні плавці, які краяли хвилю, наче буї; їхні хижі рухи навколо шлюпки, їхнє неспокійне шастання туди й сюди відгонило загрозою.
– Хто це? – поцікавився я. – Хто ці чудовиська навколо нас?
– Не беріть в голову і не бійтеся за мене, – відказала вона. – Хто б не були вони у своїй жадібній надії, ні зачепити мене, ні зашкодити мені вони вже не можуть.
У той час як вона говорила це, я підвів очі.
– Фрезі Ґрант! – вигукнув я з тугою, бо жалість охопила мене. – Назад!..
Вона була на воді, недалеко, з правого боку, і її поволі відносило хвилею. Вона відступала, зробивши півоберта до мене, і, піднісши руку, вдивлялася, так наче йшла від ліжка пойнятої сном людини, побоюючись розбудити її необережним рухом. Бачачи, що я дивлюся, вона кивнула й посміхнулася.
Вже не зовсім ясно бачив я, як швидко і легко вона даленіє від мене, – геть як дівчина в темній величезній залі.
І враз диявольські плавці акул або інших мертвущих нерви створінь, які виринали мов чорні різці, що розтинали полотно, повернули стрімголов у той бік, де зникла Фрезі Ґрант, яка біжить по хвилях, і, ковзнувши уривчасто, стрибками, зникли.
Я був один; погойдувався серед хвиль і дивився на ліхтар; свічка його догорала.
Хор думок промайнув і затих. Сплив деякий час, упродовж якого я не усвідомлював, що роблю і де перебуваю, потім така свідомість почала з’являтися уривками. Іноді я намагався зрозуміти, згадати, з ким і коли сиділа в човні молода жінка в мереживній сукні.
Потроху я почав гребти, бо океан змінився. Я міг визначити південь. Неясно стало видно простір хвиль; далеко над ними рушила світла лавина сходу, спрямувавши яскраві списи наступального вогню, прихованого хмарами. Вони пронеслися повз сонце на сході, як вітрила. Хвилі заблищали; теплий вітер боровся зі свіжістю, нарешті ранкові промені зігнали примарний світ світанку, і почався день.
Тепер не було в мене вже того живого зв’язку з нічною сценою, як у момент дії, і кожна наступна хвилина несла нову відстань, – як між потягом і чарівним пейзажем, який сяйнув у його вікні і летів, щойно виникши, у горизонтальну безодню. Здавалося мені, що минуло кілька днів, і я тільки пам’ятав. Враження було розірвано власною силою. Цей наступ величезної відстані стався швидше, ніж вітер вириває з рук хустку. Тоді я не міг правильно судити про свій стан. Він пройшов складний, важкий шлях, що його годі повторити, яке б не було збудження думки. Я був один у шлюпці, гріб на південь і, задумливо посміхаючись, придивлявся до води, наче справді намагався помітити слід маленьких ніг Фрезі Ґрант.
Я захотів пити, а що барило для води виявилося порожнім, то я осушив пляшку вина. Цього разу вино на мене не вплинуло, як зазвичай. Мій стан годі було назвати нормальним або екцесивним – то був особливий стан, який не випадало з чимось порівнювати, хіба лише з виходом із темних печер на привітну траву. Я гріб на південь, пильно розглядаючи горизонт.
Об одинадцятій двадцять ранку на горизонті з’явилися косі вітрила з кліверами – отже, невелике судно, що йшло, як вказувало положення вітрил, на північний захід при половинному вітрі. Розгледівши судно в бінокль, я визначив, що взявши під нижній кут до лінії його курсу, можу зустріти його щонайпізніше хвилин за тридцять‑сорок. Судно було неабияк навантажене, йшло рівно, з невеликим нахилом.
Незабаром я помітив, що мене побачили з його палуби. Судно зробило поворот і рушило на мене, тоді як я сам гріб щосили. На відстані дзвінкого крику я міг уже розрізнити без бінокля кілька людей, які пильно дивилися в мій бік. Один із них припав до зорової труби, причому схопив за плече свого сусіда, вказуючи йому на мене рухом труби. Поява судна деякий час здавалася мені нереальною; лише почавши розрізняти обличчя, я здригнувся, зрозумівши своє становище. Судно лягло в дрейф, готуючись мене прийняти, я був від нього на відстані десяти хвилин швидкого веслування. Підпливаючи, я побачив вісім чоловік разом із жінкою, яка сиділа на борту боком, тримаючись за ванти*, і зрозумів з виразу облич, що всі вони вкрай здивовані.
Коли відстань між мною і шхуною дозволила мені завести розмову, то я не встиг першим. Тільки‑но я відкрив рота, як з палуби закричали, щоб я скоріше підпливав. Після того, під співчутливі вигуки, на дно шлюпки впав кинутий матросом причал, і я просунув його в кільце на носі.
– Всі потонули, крім вас? – сказав саженного зросту шкіпер, у той час як я ступав на спущений мотузяний трап.
– Скільки днів у морі? – запитав матрос.
– Не накидайтеся на їжу! – злякано заявила жінка. Вона виявилася молодою дівчиною, її ліве око було зав’язане чорною хусткою. Здорове блакитне око дивилося на мене з жахом і захватом.
Я відповів, коли ступив на палубу, причому випадково похитнувся і мене миттю підхопили.
– Мій випадок – унікальний, – сказав я. – Дозвольте, я сяду, – я сів на швидко підставлене перекинуте відро. – Куди ви пливете?
– Він не такий слабкий! – зауважив шкіпер.
– Ми тримаємо в Гель‑Г’ю, – повідомило самотнє блакитне око. – Тепер ви в безпеці. Я принесу віскі.
Я оглянув цих славних людей. Вони переживали подію. Лише по якійсь годині вони звикли до моєї присутності, котра надто їх хвилювала, і ми розбалакалися.

Розділ XVIII

Судно, яке взяло мене на борт, називалося «Нирок». Воно йшло в Гель‑Г’ю із Сан‑Ріоля з вантажем черепахи. Шкіпер, він же господар судна, Фінеас Проктор, мав шість чоловік команди; шостий із них був помічником Проктора, Нед Тоббоган, на рідкість неговіркий чоловік років під тридцять, красивий і смаглявий. Дівчина із зав’язаним оком доводилася двоюрідною небогою Прокторові й пішла в рейс тому, що з нею нізащо не хотів розлучитися Тоббоган, її визнаний наречений; не менш важливою причиною, як я дізнався згодом, була надія Тоббогана пошлюбити Дезі в Гель‑Г’ю. Словом, причини ясні й гарні. З нагоди присутності жінки, хоча б і родички, Проктор зберіг у кишені платню кухаря, звільнивши його із зовнішньо пристойної причини; їжу варила Дезі. Сказавши це, я повертаюся до перерваної розповіді.
Поки я розмовляв з командою шхуни, мою шлюпку підвели до корми, взяли на талі й поставили поруч зі шлюпкою «Нирка». Мій багаж уже лежав на палубі біля моїх ніг. Ти м часом вітрила взяли вітер, і шхуна рушила далі.
– Ну, – сказав Проктор, тільки‑но встановилося щось на кшталт внутрішньої рівноваги у всіх нас, – викладайте, чому ми зупинилися заради вас і хто ви такий.
– Це історія, яка вас здивує, – відповів я, щойно висловивши свою подяку потиском капітанової руки. – Мене звуть Гарвей. Я плив туди само, куди ви пливете тепер, в Гель‑Г’ю, на судні «Та, що біжить по хвилях», під командою капітана Ґеза, і вчора ввечері після великої сварки він висадив мене на шлюпку.
У моєму становищі слід бути відвертим, не зачіпаючи внутрішній бік справи. Отже, усе постало в природному і простому вигляді: я сів за плату (не називаючи цифри, я натякнув, що вона була пристойна і сплачена своєчасно). Я мав також вигадати ціль, з якою вирушив у цей рейс, аби моє нинішнє становище сприймалось як логічний наслідок. В іншому місці іншій людині мені довелося розповісти істину, коли я думав, що… Словом, екіпаж «Нирка» тільки зрідка напихав люльки, щоб натхненно стежити за моєю розповіддю. Мені повірили, бо я не приховував тієї правди, на яку вони чекали.
У мене (так я пояснив) було бажання познайомитися з торговою практикою вітрильного судна, а також дізнатися вимоги та умови ринку в живій комерційній дії. Вигадка мала успіх. Проктор, довгий, сивуватий чоловік зі спокійним м’язисто‑гладким обличчям, одразу ж сказав:
– Оце правильна була думка. Я завжди говорив, що, сидячи на місці і читаючи біржові газети, купиш достоту бавовник замість прядива чи патоки.
Останнє в моїй розповіді не довелося перебріхувати, через що вдача Ґеза, щойно я виклав слухачам історію з п’яною жінкою, негайно стала предметом запального обговорення.
– Його треба було просто прикінчити, – сказав Проктор. – І ви не відповідали б за це.
– Він не встиг… – зауважив один матрос.
– Ніколи б я не зійшов у шлюпку, хіба що силою, – правив далі Проктор.
– Він був один, – втрутилася Дезі, яка стояла поряд. Хустка заважала їй дивитись, і вона крутила голівкою. – А ти, Тоббогане, хіба залишився б насильно?
– Це сказав дядько, – заперечив Тоббоган.
– Ну хай і дядько.
– Що з тобою, Дезі? – запитав Проктор. – Звідки в тебе це завзяття, коли йдеться про чуже діло?!
– Ви правильно вчинили, – звернулася вона до мене. – Краще померти, ніж бути побитим і викинутим за борт, якщо вже тут таке злодійство. Чому ж ви не дасте віскі? Ти диви, як він її затиснув!
Вона взяла з легкої руки Проктора пляшку, яку, захоплений усією цією історією, шкіпер тримав між колін, і налила половину бляшаної кварти, доливши води. Я подякував, зауваживши, що не хворий від виснаження.
– А все‑ж, – зауважила вона критичним тоном, який означав, що моє становище вимагає обряду. – І вам буде краще.
Я випив скільки міг.
– О, це не по‑нашому! – сказав Проктор, перекидаючи залишок у рот.
Поки там що я розгледів дівчину. Вона була темноволоса, невеликого зросту, міцної, але нервової, трепетної статури, що слід розуміти зважаючи на поривчасті рухи. Коли вона посміхалася, то нагадувала сніжок у троянді. У неї були маленькі засмаглі руки й босі тонкі ноги, – ховаючись під пеленою спідниці вони скидалися на якихось живих істот, адже дівчина раз у раз тупцювала або схрещувала їх, ворушачи пальцями. Я помітив також, як поглядає на неї Тоббоган. Це був виразний погляд закоханого у божество, котре з поблажливості навчилося приносити віскі і вдавати, що йому болить око. Тоббоган був серйозний чоловік з правильним мужнім обличчям задумливого складу. Його рухи дещо суперечили його зовнішності, так, наприклад, він робив жести до себе, а не від себе, і коли сидів, то зазвичай обхоплював коліна руками. Узагалі він справляв враження якогось відлюдька. Чотири матроси «Нирка» були літніми людьми господарської та тихої поведінки, у вільний час один з них кришив листовий тютюн або пришивав до куртки відірваний комірець; інший писав листа, третій створював у широкій пляшці краєвид з піску і стружок, орудуючи, як японець, найтоншими паличками. П’ятий, молодший за них і жвавіший за решту, часто грав у карти сам з собою, марно спокушаючи інших узяти невитратну участь. Його звали Больт. Я все це помітив, оскільки провів на шхуні три дні, і мій перший день скінчився глибоким сном раптової втоми. Мені відвели ліжко в кубрику. Після віскі я перекусив вареною солониною і заснув, розплющивши очі, коли вже над столом розгойдувалася запалена лампа.
Поки я курив і думав, прийшов Тоббоган. Він звернувся до мене, сказавши, що Проктор просить мене зайти до нього в каюту, коли я в доброму гуморі. Я вийшов. Під ніч хвилювання відчутно посилилося. Шхуна, прилягаючи з розмаху, поскрипувала на перевалах. Зійшовши через тісний люк стрімкими сходами, я пройшов за Тоббоганом в каюту Проктора. Це було чисте приміщення суворого штибу і таке невеличке, що між столом і ліжком умістився тільки мат для витирання ніг. Каюта була напахана куревом.
Тоббоган вийшов зі мною, потім відкрив двері і зник, мабуть, у своїх справах, адже десь поблизу зав’язалася його розмова з Дезі. Ледь увійшовши, я зрозумів, що Прокторові потрібен співрозмовник: на столі був нарізаний, на охайній тарілці, копчений язик, і стояла пляшка. Шкіпер не обдурив мене тим, що почав з торгівлі, сказавши: «Ви часом не чули про бавовняне насіння?» Далі Проктор перейшов до найцікавішого: розмови про мою історію. Тепер він висловлювався пильніше, ніж вранці, розраховуючи, вочевидь, на належну оцінку з мого боку.
– Нам треба домовитися, – сказав Проктор, – як діяти проти капітана Ґеза. Я – свідок, я підібрав вас, і хоча це сталося єдиний раз в моєму житті, один такий випадок вартий багатьох інших. Мої люди теж будуть свідками. Як ви казали, «Та, що біжить по хвилях» іде в Гель‑Г’ю, і невдовзі вам доведеться зустрітися з негідником. Не думаю, щоб він змінив курс, якщо навіть, протверезівши, злякається. У нього немає підстав думати, що ви потрапите на мою шхуну. У такому разі слід домовитися, що ви дасте мені знати, якщо розгляд справи відбудеться, коли «Нирок» вже покине Гель‑Г’ю. Це кримінальна справа.
Він заходився міркувати вголос, вилічуючи дні, і що з цього нічого не вийшло, бо важко врахувати несподіванки, я запропонував йому говорити про це в Гель‑Г’ю.
– Ну от, це ще краще, – сказав Проктор. – Але ви повинні знати, що я на вашому боці, тому що це нечувано. Бувало, що людей кидали за борт, але не висаджували, принаймні – як на сушу – за сто миль від берега. Будьте впевнені, що ваша історія прогримить всюди, де розпускають вітрила і кидають якір. Ґез – пропаща людина, я кажу правду. Він збожеволів, якщо зміг так учинити. Однак нам слід тепер випити, без чого порятунок буде неповний. Тепер ви – як новонароджений і вас треба охрестити, як велить морський звичай. Дивуюся вам, – зауважив він, наливаючи у склянки. – Я здивований, що ви такі спокійні. Присягаюсь, у мене склалося враження, що ви підіймається на «Нирок», як у власне помешкання! Добре мати міцні нерви. А то…
Він поставив склянку й засвітив очима на мене.
– Слухаю вас, – сказав я. – Не бійтеся говорити, про що вам буде завгодно.
– Ви бачили дівчину, – мовив Проктор. – Звичайно, не можна подумати нічого, за що… Одне слово, треба сказати, що жінка на вітрильному судні – виняткове явище. Я це знаю.
Він не зніяковів і, як я правильно зрозумів, вважав, що хоч‑не‑хоч, а слід порушити це питання після історії з компанією Ґеза. Тому я відповів негайно:
– Славна дівчина. Це, бува, не ваша донька?
– Майже донька, коли вона не комизиться, – сказав Проктор. – Моя небога. Самі розумієте, тягати дівчину на шхуні – це означає крутити на два стерна, але тут вона не одна. Крім того, у неї чарівна вдача. Тоббоган за одну копійку отримав капітал, так можна сказати про них; і мене, розумієте, дратує, що вони, як не крути, поберуться рано чи пізно; на це нема ради.
Я запитав, чому йому не подобається Тоббоган.
– Я сам себе питав, – відказав Проктор, – і вибачте за відвертість у сімейних справах, для вас, звичайно, нудних… Але іноді… хм… хочеться поговорити. Так, я себе запитував і дратувався. Правильної відповіді не даси. Відверто кажучи, мені огидно, що він ходить навколо неї як глухий і сліпий, а якщо вона скаже: «Тоббогане, залізь на щоглу і спустися головою вниз», то він це зробить негайно в будь‑яку погоду. По‑моєму, потрібен їй інший чоловік. Це між іншим, а все хай іде як іде.
Досі ром у пляшці став на рівні ярлика, і через це здавалося, що хитавиця посилилася. Я рухався разом зі стільцем і каютою, як на гойдалці, іноді розставляючи ноги, щоб не згорнутися в порожнечу. Раптом двері відкрилася, пропустивши Дезі, яка, здавалося, впала до нас крізь нахилену до мене стіну, але, спіймавши рукою стіл, зупинилася в позі линвоходи. Вона була в черевиках, у сірій блузі з брошкою і в чорній спідниці. Її пов’язка лежала акуратніше, рівно закреслюючи ліву частину обличчя.
– Тоббоган просив передати вам, – сказала Дезі, негайно втупивши в мене самотнє блакитне око, – що він простоїть на вахті скільки треба, якщо вам ніколи. – Потім вона засяяла і посміхнулася.
– Оце добре, – відказав Проктор, – а я вже думав, що він мене висадить, щастя, що тепер є зайва шлюпка.
– Отже, ви опинилися у нас, – мовила Дезі, сором’язливо дивлячись на мене. – Як подумаєш, чого тільки не трапляється в морі!
– Трапляється також, – почав Проктор і, почекавши, коли з нескінченного запасу посмішок на обличчі дівчини розпуститься нова, вичікувальна, закінчив: – Трапляється, що вона йде, а вони залишаються.
Дезі зніяковіла. Її усмішка почала зникати, і я, розуміючи, як їй, далебі, цікаво залишитися, сказав:
– Якщо ви маєте на увазі тільки мене, то, крім утіхи, присутність вашої небоги нічого не дасть.
Помітно задоволений моєю відповіддю, Проктор сказав:
– Присядь, якщо хочеш.
Вона сіла біля дверей у ногах ліжка і притиснула руку до пов’язки.
– І досі болить, – сказала Дезі. – От невдача! По‑дурному почуваєшся із перекошеною фізіономією.
Важко було втриматися, щоб не запитати, я й спитав, що сталося з оком.
– Десь продуло, – відповів за неї Проктор. – Але нічого нема на взір ліків.
– Не вірте йому, – заперечила Дезі. – Все було простіше. Я побилася з Больтом, і він набив мені синців…
Я недовірливо посміхнувся.
– Ні, – сказала вона. – Ніхто не бився – просто це від вугілля, я засмітила око вугіллям.
Я порадив примочувати міцним чаєм. Вона докладно розпитала, як це робиться.
– Хоча око одне, але я перша вас побачила, – сказала Дезі. – Я побачила човен і вас. Це мене так вразило, що здалося, ніби човен висить у повітрі. Та м є холодний чай, – додала вона, встаючи. – Я піду і зроблю, як ви казали. Дати вам ще пляшку?
– Е, н‑ні, – сказав Проктор і подивився на мене складно, наче очікуючи приводу сказати «так». Я не хотів пити, тому промовчав.
– Так, не треба, – сказав Проктор впевнено. – І завтра такий же день, як сьогодні, а цих пляшок всього три. Так от, вона перша побачила вас, і коли я приніс трубу, ми розгледіли, як ви стояли в човні, опустивши руки. Потім ви сіли і налягли на весла.
Розмова ще кілька разів поверталася до моєї історії, потім Дезі пішла, і хвилин за п’ять, щойно я встав, Проктор проводив мене в кубрик.
– Ми не можемо запропонувати вам кращого приміщення, – сказав він. – У нас тісно. Потерпіть як‑небудь, трохи вже залишилося плисти до Гель‑Г’ю. Ми будемо, думаю я, ввечері післязавтра або ж до вечора.
У кубрику було двоє матросів. Один спав, інший обмотував ручку ножа тонким, як шнурок, ременем. На моє щастя, це був неговіркий чоловік. Засинаючи, я чув, як він наспівує низьким, густим голосом:

Хвиля широченна, 
Всю землю обійде вона, 
Не відає блаженна 
Ні неба, ні дна! 

Розділ XIX

Вранці вітер вщух, але залишався попутним при ясному небі. «Нирок» робив одинадцять вузлів за годину на рівній кильовій хитавиці. Я встав з тихою душею і, вмиваючись на палубі з відра, відчував запах моря. Висунувшись з кормового люка, Тоббоган махнув рукою, крикнувши:
– Ідіть сюди, ваша кава готова!
Я одягнувся і, проходячи повз кухню, побачив, як Дезі, засукавши рукави, смажить рибу. Пов’язки не було, а від пухлини, як вона повідомила, залишилося легке потовщення всередині нижньої повіки.
– Я вся відволожилася, – сказала Дезі, – так старанно я лікувалася чаєм!
Висловивши задоволення, що випадково дав корисну пораду, я спустився в невелику каюту з віконечком у стіні корми, що правила за їдальню, і вмостився на лаві біля дерев’яного простого стола, де вже сидів Тоббоган. Він дивився на мене з приязню і кілька разів відкашлявся, але не знаходив слів або не вважав за потрібне говорити, а тому мовчав, зрідка озираючись. Мабуть, він чекав на рибу або наречену, вірніше на те й інше. Я запитав, що робить Проктор.
– Він спить, – відказав Тоббоган; потім заходився згрібати крихти зі столу ребром долоні й озирнувся знову, почувши шипіння. Дезі внесла шиплячу сковорідку з підсмаженою рибою. Несподівано до Тоббогана повернулася мова. Він став хвалити рибу і запитав дівчину, чому вона прийшла босоніж.
– Того разу вона наступила на цвях, – сказав Тоббоган, посуваючи мені пательню і вже беручись до їжі. – Вона, знаєте, необережна; якось мало не впала за борт.
– Мені подобається ходити босоніж, – відказала Дезі, наливаючи нам каву в товсті склянки, потім сіла і правила:
– Ми пливли над місцем, де п’ять миль глибини. Я перехилилася і дивилась у воду: може, нічого не побачу, а, може, побачу, як це глибоко…
– На північ від Покета, – сказав Тоббоган.
– Саме так, там. Раптом закрутилася голова, і я повисла; мене тягне впасти. Тоббоган ухопив мене як звір і потягнув як линву. Тієї хвилини ти був геть блідий, Тоббогане!
Він подивився на неї; голод здорованя і ніжність закоханого утворили на його обличчі нервову тінь.
– Впасти недовго, – сказав він.
– Вам було страшно на човні? – спитала мене дівчина, постукуючи ножем.
– Поклади ножа, – сказав занепокоєний Тоббоган. – Якщо впаде на ногу, знову плигатимеш на одній нозі.
– Ти сьогодні нестерпний, – зауважила Дезі, посміхаючись і демонстративно встромляючи ніж біля його ліктя. Встромившись, ніж затремтів, наче намагаючись вирватись. – Оце так ти тремтиш! У вас, мабуть, є книги? Мені іноді нудно без книг.
Я пообіцяв, гадаючи, що знайду підходяще для неї чтиво. «Крім того, – сказав я, бажаючи зробити приємне людині, яка розгледіла мене в морі одним оком, – я очікую, що в Гель‑Г’ю мені пришлють книги, і ви зможете взяти кілька нових романів».
Насправді я збрехав, розраховуючи купити їй кілька томів на свій вибір.
Дезі засоромилась і трохи скокетувала, повільно підвівши опущені очі. Це в неї вийшло вдало: у каюті розлилося блакитне світло. Тоббоган заходився зніяковіло дякувати, і я бачив, що він щиро радіє з невинної дівочої втіхи.

Розділ XX

На кораблі день спливає швидко. Спершу він здається довгим: на сході сонця над океаном змішуєш простір із часом. Колись іще настане вечір! Однак, не забуваючи про години, бачиш, що подано обід, а там набігає ніч. Після обіду, тобто картоплі з солониною, компоту і кави, я побачив карти і запропонував Тоббогану зіграти в покер. У мене була мета: віддати десять‑двадцять фунтів, але так, щоб це вважалося виграшем. Ці люди, звичайно, відмовилися б узяти гроші, проте я не хотів піти, не залишивши їм певну суму з почуття вдячності. З випадкових, окремих словах можна було здогадатися, що справи Проктора не блискучі.
Коли я зробив таку пропозицію, Дезі перетворилася на знак запитання, а Проктор, узявши карти, відкинув їх, зітхнувши, і заявив:
– Ця клята картонна зграя дорого коштувала мені свого часу, а тому я дав клятву і дотримаю її – не грати навіть просто так.
А проте, Тоббоган погодився зіграти – з ввічливості, як я думав, – одначе, коли обидва ми виклали на стіл по кілька золотих, його очі виказали гравця.
– Грайте, – сказала Дезі, впираючись у стіл білими ліктями з ямочками і поклавши між долонь обличчя, – а я дивитимуся.
Так просиділа вона, затамувавши дихання або вибухаючи сміхом при програші одного з нас, увесь час. Як прикутий, сидів Проктор, забуваючи про свою люльку; лише з його нервового дихання можна було судити, що жила старого гравця ходить в ньому подібно до тугої волосіні. Нарешті він пішов, тому що вибило його вахтову годину.
Таким чином, я став до бою, оголивши груди і зламавши кінець своєї шпаги. Я міг безкарно шахраювати проти себе, тому що ідея навмисного програшу менше за все могла прийти в голову Тоббоганові. Коли грають двоє, покер часто‑густо дає великі комбінації. Мені не важко було кидати свої карти, заявляючи про свій програш, якщо Тоббоган оголошував значну для нього суму. Іноді, якщо мої карти справді виявлялися слабшими, я відкривав їх, аби не викликати підозру. Ми почали грати з дрібняків. Тут‑таки Тоббоган посипав словами як горохом. Він сміявся, розмовляв сам із собою, виграючи, критикував мою тактику. З моєї ласки йому щастило, від чого він дедалі більше збуджувався. Вже вісімнадцять фунтів лежало перед ним, і я виважував умови, щоб влаштувати рівно двадцять. Як раптом, за нової моєї здачі, він скинув всі карти, прикупив нових п’ять і оголосив двадцять фунтів.
Якою великою не була його карта або просто бажання налякати, сталося так, що моя здача собі склала п’ять чирв неймовірної краси: десятка, валет, дама, король і туз. Із такою‑от картою я мав платити йому свій власний, по суті, виграш!
– Іде, – сказав я. – Відкривайте карти.
Тремтячою рукою Тоббоган виклав каре і подивився на мене, засліплений успіхом. Як же було йому показати моїх чирв! Я кинув карти крапками догори і посунув йому жменю золотих монет.
– Добряче я вас обчистив! – вигукнув Тоббоган, стискаючи гроші. Випадково глянувши на Дезі, я побачив, що вона змішує кинуті мною карти з іншою колодою. З її червоного від зніяковіння обличчя поволі спадала кров, зникаючи разом з посмішкою, яка не повернулася.
– Що в нього було? – запитав Тоббоган.
– Три дами, дві дев’ятки, – сказала дівчина. – Скільки ти виграв, Тоббогане?
– Тридцять вісім фунтів, – сказав Тоббоган, регочучи. – Але ж я думав, що у вас теж каре!
– Поверни гроші.
– Не розумію, що ти хочеш сказати, – відповів Тоббоган. – Але, якщо ви бажаєте…
– Моє бажання цілком протилежне, – сказав я. – Хай Дезі не говорить так, адже це ображає будь‑якого гравця, а значить, і мене.
– Ось бачиш, – зауважив Тоббоган з полегшенням, – і тому прикуси язика.
Дезі загадково розсміялася.
– Ви граєте погано, – з серцем оголосила вона, зворушливо дивлячись на мене гнівним поглядом, на що я міг сказати тільки:
– Пробачте, наступного разу зіграю краще.
Мабуть, моя відповідь здалась їй дуже кумедною, бо наразі вона вже щиро і дзвінко розреготалася. Жартівливо, але так, що можна було зрозуміти, про що прошу, я сказав:
– Не кажіть нікому, Дезі, як я погано граю, бо, кажуть, якщо сказати, – все життя гравець лише платитиме.
Нічого не розуміючи, Тоббоган, усе ще у вогні виграшу, сказав:
– Вже на мене покладіться. Казатиму всім, що ви грали чудово!
– Хай так, – відповіла дівчина, – скажу всім те саме і я.
Я був надзвичайно збентежений, хоча приховував це, і пішов під приводом вибрати для Дезі книжки. Розшукавши два романи, я передав їх матросу з проханням віднести дівчині.
Залишок дня я провів нагорі, сидячи серед канатів.
Біля кухні з’являлась і зникала Дезі; вона прала.
«Нирок» ішов тепер при середньому вітрі і помірній хитавиці. Я сидів і дивився на море.
Хто сказав, що море без берегів – нудне, одноманітне видовище? Це сказав безіменний багато‑хто . Нема берегів, – що правда, то правда, але така правда прекрасна. Горизонт чистий, правильний і глибокий. Сувора чистота кола, повного самих хвиль, детально ясних зблизька, на віддалі вони ховаються одна за одну, на горизонті ж лише ледь чіпають виразну лінію неба, так, ніби дивитись туди в неправильне скло. Напрочуд вільно почуваються простір і глибина, яку, поступово почавши відчувати, бачиш під собою без допомоги очей. У цій безвідповідальності морських сил, недоступних ні обліку, ні ясному усвідомленню їхньої справжньої могутності, явленої вічною картиною, є заразна тривога. Вона подібна до творчого інстинкту при його пробудженні.
Почувши кроки, я обернувся і побачив Дезі. Дівчина простувала до мене зі збентеженим личком, але одразу ж посміхнулася і, пильно придивившись до мене, сіла на канат.
– Нам треба поговорити, – сказала Дезі, опустивши руку в кишеню фартуха.
Хоча я здогадувався, в чому річ, проте вдав, що не розумію. Я запитав:
– Щось серйозне? Вона взяла мою руку, зашарілася й застромила в неї – так швидко, що я не встиг збагнути її намір, – важкий пакунок. Я розгорнув його. Це були гроші – ті тридцять вісім фунтів, які я програв Тоббогану. Дезі підхопилася і хотіла втекти, але я її затримав. Я почувався якимось йолопом і хотів, щоб вона заспокоїлася.
– Оце вся розмова, – сказала вона, покірно повертаючись на свій канат. В її очах блищали сльози збентеження, за якими шкодувала і вона сама.
– Сховайте гроші, щоб я їх більше не бачила. Ну навіщо ви все це влаштували? Ви мені зіпсували весь день. Перш за все, як мені було пояснити Тоббогану? Він навіть не повірив би. Я побилася з ним і довела, що гроші слід повернути.
– Мила Дезі, – сказав я, зворушений її гордістю, – якщо я винен, то, звичайно, тільки в тому, що не змішав карти. А якби цього не сталося, тобто не було б доказу, – як би ви тоді поставилися?
– Звісно, ніяк; програш є програш. А проте, я б дуже сумувала. Ви думаєте – я не розумію, що ви хотіли? Через те, що нам не можна запропонувати гроші, ви вирішили їх програти, у вигляді, так би мовити, подяки, а це нічого не потрібно. І мені не треба було б вичитувати вам оце молитву. Тепер зрозуміли?
– Чудово зрозумів. Сподобалися вам книжки?
Вона помовчала, ще не в змозі одразу перейти на мирні рейки.
– Заголовки цікаві. Я переглянула тільки заголовки – все було ніколи. Ввечері сяду і прочитаю. Ви мене вибачте, що погарячкувала. Мені і самій зараз хоч крізь землю провались, але що ж робити? Тепер скажіть, що ви не гніваєтесь і не образилися на мене.
– Я не серджуся, не сердився і не сердитимуся.
– Тоді все гаразд, і я піду. Але є ще розмова…
– Кажіть зараз, інакше передумаєте.
– Ні, з цим я не можу передумати, це дуже важливо. А чому важливо? Чи не тому, що особливе що‑небудь, однак я ходжу і думаю: вгадала чи не вгадала? Поговоримо при нагоді. Треба вас нагодувати, а я ще не приготувала нічого, приходьте за півгодини.
Вона підвелася, кивнула і побігла до себе на кухню або ще в інше місце, пов’язане з її діловим днем.

Сцена ця змусила мене засоромитися: дівчина показала себе справжньою господинею, тоді як, треба зізнатись, я збирався зіграти роль господаря. Але ж про що вона хотіла ще поговорити? Думати мені якось не хотілося і невдовзі я забув про це; як стемніло, всі сіли вечеряти, через спеку, нагорі, перед кухнею.
Тоббоган зустрів мене трохи сухо, проте що подію з картами всі мовчазно домовилися не згадувати, то невзабарі він відтанув душею; хіба що часом позирав на мене задумливо, ніби кажучи: «Вона має рацію, але від грошей важко відмовитися, чорт забирай». Проктор, однак, тримався зі мною навдивовижу гостинно, і коли він знав що‑небудь від Дезі, то, напевно, її вчинок його приємно дивував, він на щось хотів натякнути, сказавши: «Чоловік крутить, а Дезі розкручує!» Оскільки в цей час люди їли, а дівчина прибирала й подавала, то один матрос зауважив:
– Я накрутив, як ви казали, з’їсти індичку. А вона розкрутила солонину.
– Мовчи, – відказав йому інший, – завтра я поведу тебе в ресторан.
На «Нирку» харчувалися одноманітно, зрештою, як харчуються узагалі на невеликих вітрильниках, яким за десять‑двадцять днів плавання ніде дістати свіжих харчів і ніде їх зберігати. Консерви, солонина, макарони, компот і кава – більше їсти було нічого, але все поглиналося величезними порціями. На знак душевного миру, а, можливо, і різних надій, які частіше бувають мухами, ніж бджолами, Проктор налив усім по склянці рому. Сонце давно сіло. Нам світила гасова лампа, поставлена на даху кухні. Баковий матрос закричав:
– Ліворуч вогонь!
Проктор пішов до стерна. Я побачив спереду «Нирка» численні вогні величезного пароплава. Він пройшов так близько, що чути було стукіт гвинтового вала. У приміщеннях під палубами серед світла сиділи і ходили пасажири. Це тритрубне високе громадище, коли ми розминулися з ним, відійшло, повертаючись кормою, всіяною вогняними отворами, і розстеляючи розгойдану, осяяну пелену піни.
«Нирок» зробив маневр, і всі гуртом кинулися на вітрила, а я і Дезі стояли, спостерігаючи, як даленіє пароплав.
– Вам слід було б потрапити на такий пароплав, – сказала дівчина. – Та м так гарно. Все зручно, все є, як у великому готелі. Та м навіть танцюють. Але я ніколи не бувала на розкішних пароплавах. Мені навіть почулося, що грає музика.
– Ви любите танці?
– Люблю цукерки і танці.
Цієї миті підійшов Тоббоган і встав ззаду, застромивши руки в кишені.
– Краще б ти навчила мене, – сказав він, – як танцювати.
– Це ти так тепер говориш. Тобі не дано: я тебе вже вчила.
– Не знаю чому, – погодився Тоббоган, – але, коли тримаю дівчину за стан, а музика раптом пролунає, ноги робляться мов мішки. Стою: ні назад, ні вперед.
Поступово зібралися знову всі, проте вечеря скінчилась, отож зайшлося про пароплав, у якому Проктор упізнав «Лео».
– Він з Австралії; це рейсовий пароплав Тихоокеанської компанії. У ньому двадцять тисяч тонн.
– Я кажу, що на «Лео» краще, ніж у нас, – сказала Дезі.
– Я радий, що потрапив до вас, – заперечив я, – хоча б уже тому, що мені з тим пароплавом не по дорозі.
Проктор розповів випадок, коли пароплав не зупинився, щоб узяти на борт зі шлюпки людей з розбитого корабля. Звідси пішли розповіді про різні події в океані. У всіх розв’язались язики, як буває в теплі вечори, при гарній погоді і при усвідомленні того, що ось‑ось шлях скінчиться.
Але хай ці моряки і назбирали силу‑силенну історій про плаваючі пляшки, крижані гори, які виникають у нічній пітьмі, заколоти екіпажів і приголомшливі шквали, я побачив, що їм невідома історія «Марії Целести», не знають вони також про п’ятимісячне блукання в шлюпці шести осіб, про яких писав Марк Твен, поклавши тим початок своєї популярності.
Щойно я скінчив говорити про «Целесту», багата уява Дезі закрутила мене і всіх найнесподіванішими здогадами. Вона була надзвичайно схвильована і виявила таку винахідливість розшуку, що я не встигав придумати, що їй відповідати.
– Але чи може бути, – говорила вона, – що це сталося так…
– Люди думали п’ятдесят років, – заперечував Проктор, але, хто б не заперечував, у відповідь чулось одне:
– Не перебивайте мене! Ви розумієте: обід стояв на столі, в кухні топилася плита! Я кажу, що на них напала хвороба! Або, може, вони побачили міраж! Гарний берег, острів чи снігові гори! Вони поїхали на нього всі.
– А діти? – сказав Проктор. – Хіба не залишила б ти дітей, та при них, скажімо, ну, хоча двох матросів?
– Ну то й що! – вона не вгавала. – Діти хотіли найбільше. Хай мені пояснять у такому разі!
Вона сиділа, підібгавши ноги, і, впираючись руками в палубу, совалася від збудження туди‑сюди.
– Коли нічого не відомо, розумієш? – відказав Тоббоган.
– Якщо не чума і міраж, – оголосила Дезі без найменшого збентеження, – значить, у підводній частині була діра. Авжеж, ви заткнули її язиком; гаразд. Уявіть, що вони хотіли створити загадку…
Серед її незліченних версій, якими вона сипала без кінця, так що я чимало забув, слова про «загадку» здалися мені цікаві; я попросив пояснити.
– Розумієте – вони пішли, – мовила Дезі, махнувши рукою, щоб показати, як пішли, – а навіщо це було потрібно, ви бачите по собі. Як ви не думайте, вирішити це завдання вам і мені, і йому, і всім на світі не до снаги. Так от, – вони зробили це навмисне. Серед них, мабуть, був такий чоловік, який, можливо, любив придумувати штуки. Це – капітан. «Хай про нас залишиться пам’ять, легенда, і щоб нізащо і нікому її не пояснити!» Так він сказав. Дорогою трапилось їм судно. Вони домовилися з ним, щоб пересісти на нього, і пересіли, а своє кинули.
– А далі? – сказав я, після того як всі втупилися на дівчину, нічого не розуміючи.
– Далі не знаю, – вона засміялася з втомленим виглядом, раптом охолонувши, і злегка плеснула себе по щоках, наївно роззявивши рота.
– Все знала, а тепер раптом забула, – сказав Проктор. – Ніхто не зрозумів, що ти хотіла сказати.
– Мені все одно, – оголосила Дезі. – Але ви – зрозуміли?
Я сказав «так» і докинув:
– Випадок цей такий незвичайний, що будь‑яке пояснення, яким би правдоподібним воно не було, залишається бездоказовим.
– Темна історія, – зауважив Проктор. – Чув я багато байок, та й тепер ще люблю слухати. Проте над деякими з них задумаєшся. Чули ви про Фрезі Ґрант?
– Ні, – сказав я, здригнувшись від несподіванки.
– Ні?
– Ні? – підхопила Дезі тоном вище. – Давайте розкажемо Гарві про Фрезі Ґрант. Ну, Больте, – звернулася вона до матроса, що стояв біля борту, – це за твоїм фахом. Ніхто не вміє так розповісти, як ти, історію Фрезі Ґрант. Скільки разів ти її розповідав?
– Тисяча п’ятсот два, – сказав Больт, кремезний чоловік з чорними очима й іронічним ротом, захованим у кучерявій бороді скіфа.
– Уже брешеш, але тим краще. Ну, Больте, ми сидимо у товаристві, у вітальні, у нас гості. Дивись не осоромся.
Поки тривав цей вступ, я змусив себе слухати, як сторонній, який нічого не знає.
Больт сів на складаний стілець. У нього були прийоми оповідача, який цінує себе. Він причесав бороду п’ятірнею вгору, відкрив рот, злегка звісивши язика, обвів усіх присутніх поглядом, провів величезною долонею по обличчю, крекнув і підсів ближче.
– Років сто п’ятдесят тому, – сказав Больт, – ішов з Бостона в Індію фрегат «Адмірал Фосс». Серед інших пасажирів був на цьому кораблі генерал Ґрант, і пливла з ним його донька, чудова красуня, яку звали Фрезі. Треба вам сказати, що Фрезі була заручена з одним джентльменом, який уже років зо два служив в Індії і обіймав військовий пост. Який був той пост, – чи варто говорити? Якщо ви скажете – «варто», ви програли, бо я цього не знаю. Треба вам сказати, що коли я раніше викладав цю цікаву історію, Дезі всіляко намагалася вивідати, який же пост обіймав наречений‑джентльмен, і якщо вона наразі не питає…
– То тобі немає до цього ніякого діла, – перебила Дезі. – Якщо забув, що далі, – запитай мене, я тобі розповім.
– Добре, – сказав Больт. – Звертаю увагу на те, що вона сердиться. Хоч би там що, «Адмірал Фосс» був у дорозі півтора місяці, коли вдосвіта вахта помітила величезну хвилю, що йшла при спокійному морі та помірному вітрі з південного сходу. Йшла вона зі швидкістю білизняного котка. Звісно, всі перелякались, і кинулися робити все, щоб потонути, так сказати, красиво, з видимістю, що гинуть не моряки‑нездари, які зроду‑віку не бачили валу заввишки метрів у сто. Нічого, проте, не сталось. «Адмірал Форс» поповз угору, завмер на висоті дзвіниці св. Петра і пішов вниз так, що, коли спустився, швидкість його ходу була тридцять миль на годину. Само собою, вітрила встигли згорнути, коли ж ні, то зустрічний, від руху, вітер перевернув би фрегат дзиґою.
Хвиля пройшла, пішла і більше іншої такої хвилі не було. Коли сонце покотилося за обрій, з корабля побачили острів, не зазначений на жодній мапі; на шляху «Фоска» не могло бути острова, розташованого на цій широті. Розгледівши його в підзорні труби, капітан побачив, що на ньому не видно жодного дерева. Але він був прекрасний, як коштовність, якщо покласти її на синій оксамит і дивитися зовні, через вікно: так і хочеться взяти. Він складався із жовтих скель і блакитних гір чудової краси.

Капітан одразу записав у корабельний журнал, що відбулося, але до острова вирішив не підходити, бо побачив безліч рифів, а берег являв собою прямовисний схил, без бухти і мілини. Ти м часом як на містку зібрався натовп і на пару з офіцерами переминав язиками дивне явище, з’явилася Фрезі Ґрант і почала благати капітана, щоб він пристав до острова – подивитися, яка це земля.
«Міс, – сказав капітан, – я можу відкрити Нову Америку і зробити вас королевою, але немає можливості підійти до острова з такою глибкою посадкою фрегата, бо заважають буруни і рифи. Якщо ж спорядити шлюпку, це нас може затримати, а оскільки виникло побоювання, що ось‑ось встановиться штиль, то нам доводиться поспішати на південь, де є повітряна течія».
Фрезі Ґрант, хоча була доброю дівчиною, – ось, скажімо, як наша Дезі… Зверніть увагу, джентльмени, на її обличчя при цих словах. Так я говорю про Фрезі. Її всі любили на кораблі. Проте в ній сидів жіночий чорт, і якщо вона чогось задумувала, її потрібно було зупинити.
– Слухайте! Слухайте! – закричала Дезі, підпираючи підборіддя рукою і розширюючи очі. – Зараз починається!
– Цілком вірно, Дезі, – сказав Больт, обкусуючи свій брудний ніготь. – Ось воно й почалося, як це буває у панночок. Інакше кажучи, Фрезі стояла, закусивши губу. В цей час, як на гріх, молодий лейтенант, надумав їй сказати комплімент. «Ви такі легкі, – мовив він, – що при бажанні могли б пробігти до острова по воді, не замочивши ніг». І що ви думаєте? «Хай буде по‑вашому, сер, – відказала вона. – Я вже дала собі слово бути там, я додержу його або помру». І о т, перш ніж хтось устиг сягнути рукою, схопилася вона на поручні, задумалася, зблідла і всім махнула рукою. «Прощавайте! – сказала Фрезі. – Не знаю, що робиться зі мною, але відступити вже не можу». З цими словами вона зістрибнула і, скрикнувши, завмерла на хвилі, наче квітка.
Ніхто, навіть її батько, не міг сказати слова, так це всіх вразило. Вона обернулася і, посміхнувшись, сказала: «Це не так важко, як я думала. Передайте моєму нареченому, що він мене більше не побачить. Прощай і ти, любий тату! Прощай, моя батьківщино!»
Поки це відбувалося, всі стояли, як зв’язані. І ось із хвилі на хвилю, стрибаючи й перескакуючи, Фрезі Ґрант побігла до того острова. Тоді опустився туман, вода здригнулась, і, коли туман розвіявся, не було видно ні дівчини, ні того острова, – як він піднявся з моря, так і опустився знову на дно. Дезі, візьми хустку і витри очі.
– Завжди плачу, коли доходить до цього місця, – сказала Дезі, сердито сякаючись у витягнуту нею з кишені Тоббогана хустку.
– Ось і вся історія, – закінчив Больт. – Що було на кораблі потім, звичайно, не цікаво, а відтоді пішла поголоска, що Фрезі Ґрант іноді бачили то тут, то там, вночі або на світанку. Вона, як гадають, дбає про людей з розбитих кораблів, між іншим, і той, хто її побачить, кажуть, згадуватиме дівчину довіку.
Больт не підозрював, що в нього не було ніколи такого уважного слухача, як я. Але це помітила Дезі і сказала:
– Ви слухали, як кішка мишу. Чи не зустрічали ви її, бува, бідну Фрезі Ґрант? Зізнайтесь!
Яким жартівливим не було питання, всі моряки негайно повернули голови і почали заглядати мені до рота.
– Якщо це була та дівчина, – сказав я, природно, не ризикуючи нічим, – дівчина в мереживній сукні і золотих туфлях, з якою я говорив на світанку, – то, значить, це вона і була.
– Однак! – вигукнув Проктор. – Що, Дезі, ось тобі й завдання.
– Саме так вона і була одягнена, – сказав Больт. – Ви раніше чули цю казку?
– Ні, я не чув її, – сказав я, збираючись устати і піти, – проте мені чомусь здавалося, що це так.
Цього разу розмова скінчилась, і всі розійшлись. Я довго не міг заснути: лежачи в кубрику, прислухаючись до плюскоту води і хропіння матросів, я заснув близько четвертої, коли вахта змінилася. Цього ранку всі проспали трохи довше, ніж завжди. День пройшов без пригод, які варто було б зазначити в їхньому повному розвитку. Ми йшли при гарному вітрі, так що Больт сказав мені:
– Ми вирішили, що ви нам принесли щастя. Чесне слово. Ще не було за весь рік такого рівного рейсу.
Зранку вже мені не сиділося з нетерплячки – так кортіло бути на березі. Я знав, що цей день – останній день плавання, і тому тягнувся він довше за інші дні, як завжди буває в кінці шляху. Кому не знайомий свербіж у спині? Почуття швидкості в нерухомих ногах? Відстань набуває ворожого відтінку. Істота наше силкується пришвидшити біг корабля; думці, яка безліч разів побувавши на уявному березі, доводиться неохоче повертатися у повільне тіло. Сонце ледве повзе до зеніту, а, доскочивши його, спускається зі швидкістю людини, яка старанно мете сходи.
Після обіду, йдучи на палубу чи в кубрик, я побачив Дезі, що вийшла з кухні вилити відро з водою за борт.
– Ось, ви мені потрібні, – сказала вона, сором’язливо посміхаючись, а потім посерйознішала. – Зайдіть в кухню, як я виллю це відро, біля борту нам говорити незручно, хоча, крім дурниць, ви від мене нічого не почуєте. Ми‑бо не договорили вчора. Тоббоган не любить, коли я розмовляю з чоловіками, а він стоїть біля стерна і вдає, що закурює.
Погодившись, я посидів на трюмі, потім пройшов у кухню за крилом вітрила.
Дезі сиділа на стільчику і сказала: «Сядьте», причому грюкнула по колінах руками. Я сів на барильце і приготувався слухати.
– Хоча це неввічливо, – мовила дівчина, – але мене чомусь турбує, що я не все знаю. Не все ви розповіли нам про себе. Я вчора думала. Знаєте, є щось загадкове. Вірніше, ви сказали правду, але про одне промовчали. А що це таке – одне ? З вами в морі щось трапилося. Чомусь мені вас шкода. Чому це?
– Ви про те, про що ми не договорили вчора?
– Саме так. Чи маю я право знати? Звісно, жодного. То ви і не відповідайте тоді.
– Дезі, – сказав я, довіряючись її наївній цікавості, виявити яку вона могла, звичайно, тільки через незмогу її приборкати, а також її проникливість, – ви не помилилися. Але я зараз в особливому стані, цілком особливому, такому, що не міг би сказати так одразу. Хіба що обіцяю вам не приховати нічого, що було на морі, і зроблю це в Гель‑Г’ю.
– Вас що‑небудь налякало? – спитала Дезі і, помовчавши, додала: – Не гнівайтесь на мене. На мене іноді находить , так що всі дивуються; я оце день і ніч думаю про вашу історію, і я не хочу, щоб у вас залишилася про мене пам’ять, як про цікаву дівчину.
Я був зворушений. Вона подала мені обидві руки, струснула мої і сказала:
– Ось і все. Чи добре було вам тут?
– А як ви гадаєте?
– Ніяк. Судно маленьке, досить брудне, і жодних веселощів. Годівля теж не така як слід. А чому ви сказали вчора про мереживну сукню і золоті туфлі?
– Щоб у вас стали круглі очі, – сміючись, відповів я їй. – Дезі, а є у вас батько, мати?
– Були, звичайно, як у кожної нормальної людини. Батька звали Річард Бенсон. Він пропав безвісти в Черво ному морі. А моя мати смертельно захворіла років п’ять тому. Зате в мене хороший дядько; кислуватий, щоправда, але за мене піде у вогонь і воду. В нього немає більше сестрінок. А ви вірите, що була Фрезі Ґрант?
– А ви?
– Це мені подобається! Ви, ви, ви! – Вірите чи ні?! Я безумовно вірю і скажу чому.
– Я думаю, що це могло бути, – сказав я.
– Ні, ви знову жартуєте. Я вірю, тому що від цієї історії хочеться щось зробити. Наприклад, стукнути кулаком і сказати: «Так, людину не розуміють».
– Хто не розуміє?
– Всі. І вона сама не розуміє себе.
Розмова була перервана появою матроса, який прийшов по вогонь для люльки. «Скоро відпочинете», – сказав він мені і став копирсатись у вугіллі. Я вийшов, помітивши, як пильно дивилася на мене дівчина, коли я йшов. Що це було? Чому так цікавила її історія, одна половина якої лежала в тіні дня, а інша – у світлі ночі?
Перш ніж ми прибули в Гель‑Г’ю, я сидів з матросами і дізнався від них, що ніхто з моїх рятівників раніше в цьому місті не бував. У долі малих суден типу «Нирка» трапляються одіссеї у тисячу, ба у дві і три тисячі миль – вихід у великий світ. Колишній капітан «Нирка» заарештований за влучну стрілянину в казино «Фортуна». Проктор був власником «Нирка» і половини шхуни «Хімена». Після арешту капітана він сам став за стерно «Нирка» і взяв фрахт в Гель‑Г’ю, не переймаючись відстанню, бо хотів поправити свої грошові обставини.

Розділ XXI

О десятій вечора з’явився маяковий вогонь; ми підходили до Гель‑Г’ю.
Я стояв біля штирборту із Проктором і Больтом, спостерігаючи дивне явище.
У міру того як підсилювалася яскравість вогню маяка, верхня лінія довгого мису, що відокремлює гавань від океану, виразно вимальовувалася, бо за нею плавав золотавий туман – великий світловий шар. Явище це, властиве лише великим містам, здалося мені надмірним для порівняно невеликого Гель‑Г’ю, про який я чув, що в ньому п’ятдесят тисяч жителів. За мисом було щось на кшталт жовтої зорі. Проктор приніс трубу, але не розгледів нічого, крім будівель на мисі, й висловив припущення, чи, бува, це не відсвіт великої пожежі.
– Але ж нема диму, – сказала, підійшовши, Дезі. – Ви бачите, що світло чисте; воно майже прозоре.
У тиші вечора я почав розрізняти звук, непевний, наче якесь бурмотіння; звук із приспівом, з гулом труб, і я раптом зрозумів, що це музика. Тільки‑но я відкрив рота, щоб висловити свій здогад, як ген‑ген пролунали постріли і всі стали до них дослухатися.
– Стріляють і грають! – сказав Больт. – Стріляють досить жваво.
Тим часом ми поминали маяк.
– Незабаром довідаємося, що це означає, – сказав Проктор, вирушаючи до стерна, щоби ввести судно на рейд. Він змінив Тоббогана, який одразу підійшов до нас, теж виражаючи подив щодо яскравого світла й стрілянини.
Судно зробило поворот, причому вітрила затулили щойно відкриту гавань. Усі ми побігли на бак, нічого не розуміючи, бо були здивовані й натхненні посталим видовищем, гострим і прекрасним у пітьмі, повній зірок.
Половина обрію далася нам у вічі у блиску ілюмінації. В повітрі висіла яскрава золота сітка; блискучі гірлянди, сузір’я, вогненні троянди й кулі електричних ліхтарів нагадували великі перлини серед золотих прикрас. Здавалося, сюди напливло вогнів з усього світу. Кораблі рейду сяяли, обсипані білими променистими цятками. На барці, чорній внизу, з освітленою, як при пожежі, палубою вертілося, розсипаючи іскри, вогненне, алмазне колесо, і кілька ракет вибігли через дахи на чорне небо, де, повільно завернувши вниз, потухли, впустивши зелені й блакитні падучі зірки. Цієї миті виразно почулася музика; денний гул юрби, що долинав із набережної, час від часу заглушав її, залишаючи лише стукіт барабана, а потім відпускав знову, і вона чітко лунала по воді, – те, що називається «грає у вухах». Грав не один оркестр, а два, три… можливо, більше, тому що іноді наставала мішанина звуків, що тупцювала на місці, і в якому тільки барабан знав, що йому робити. Рейд і гавань були всіяні шлюпками, повними пасажирів і ліхтарів. Знову почалася страшенна стрілянина. Зі шлюпок дзенькали гітари; було чути сміх і крики.
– Оце так Гель‑Г’ю, – сказав Тоббоган. – Яка нам, можна сказати, зустріч!
Береговий відсвіт був такий сильний, що я бачив обличчя Дезі. Воно, сяюче й уражене, ледь помітно здригалося. Вона намагалася встигнути побачити скрізь: навряд чи помічала, з ким говорить, і була так збуджена, що невпинно лопотала.
– Я ніколи не бачила таких речей, – говорила вона. – Як би це дізнатися? Втім… О! О! О! Дивіться, ще ракета! І там, а онде – відразу дві. Три! Четверта! Ура! – раптом закричала вона, засміялася, витерла вологі очі і сіла зі скам’янілим обличчям.
Фок упав. Ми підійшли зі спущеним гротом, і «Нирок» кинув якір поблизу залізного буя, в кільце якого похапцем протягнули кормову линву.
Я бродив серед метушні, зустрічаючи іноді Дезі, яка з’являлася біля всіх бортів, жадібно оглядаючи блискучий рейд.
Усі ми були в дещо піднесеному, нервовому стані.
– Зараз вирішили, – сказала Дезі, наштовхуючись на мене. – Всі їдемо; залишиться один матрос. Звичайно, і ви хотіли б потрапити на берег якнайшвидше?
– Само собою.
– Нічого іншого не залишається, – сказав Проктор. – Звичайно, всі поїдемо негайно. Якщо приходиш на темний рейд і чуєш, що б’є три склянки, ясно – поспішати нікуди, але в такому ділі і я граю ногами.
– Я аж палаю з цікавості! Я йду одягатися! А! О! – Дезі поквапилася, зашпорталась і кинулася до борту. – Кричіть їм! Давайте кричати! Агов! Агов! Агов!
Це стосувалося великого катера, на кормі та носі якого майоріли прапори, а борт і тент були обвішані кольоровими ліхтариками.
– Агов, на катері! – Крикнув Больт так голосно, що веслярі і пані, які сиділи там веселою компанією, покинули гребти. – Наблизьтеся, якщо не важко, і поясніть, чому ви не можете спати!
Катер підійшов до «Нирка», на ньому кричали й давилися від реготу. Коли він підійшов, на палубі нашій стало геть ясно, ми добре бачили їх, вони – нас.
– Та це ж карнавал! – зауважив я, відповідаючи на вигук Дезі. – Вони в масках; ви бачите, що жінки в масках!
Справді, частина чоловіків являла собою театральне збіговисько індіанців, маркізів, блазнів; на жінках були шовкові й атласні костюми різних національностей. Їхні напівмаски, лукаві маленькі підборіддя і оголені руки несли веселий маскарадний страх.
На шлюпці стояв чоловік, одягнений у червоний камзол зі срібними ґудзиками і високий капелюх, прикрашений зеленим пером.
– Джентльмени! – сказав він, несамовито скрегочучи зубами і, показавши ніж, потрусив ним. – Як ви смієте з’явитися сюди, подібно до брудних сажотрусів чи сліпучих булочників? Швидше запалюйте все, що горить. Запаліть ваше судно! Що ви хочете від нас?
– Скажіть, – крикнула, сміючись і ніяковіючи, Дезі, – чому у вас так яскраво й весело? Що сталося?
– Діти, звідки ви? – сумно сказав п’яний товстун у білій халамиді з блакитними помпонами.
– Ми з Ріоля, – відказав Проктор. – Будьте ласкаві сказати що‑небудь слушне.
– Вони справді нічого не знають! – закричала жінка в масці. – У нас карнавал, розумієте?! Справжній карнавал і всілякі можливі втіхи!
– Карнавал! – тихо й урочисто вимовила Дезі. – Хай Бог боронить і милує!
– Це карнавал, джентльмени, – повторив червоний камзол. Він був у екстазі. – Ніде немає, тільки у нас з нагоди сторіччя заснування міста. Зрозуміли? А дівчина нівроку. Давайте її сюди, вона заспіває і станцює. Бідолаха, як палають її оченята! А що, ви не вкрали її? Я бачу, що вона хоче покататися.
– Ні, ні! – закричала Дезі.
– Шкода, що нас роз’єднує вода, – сказав Тоббоган, я б показав вам нову красиву маску.
– Ви, що ж, не розумієте карнавальних жартів? – запитав п’яний товстун. – Це ж жарт!
– Я… я… розумію карнавальні жарти, – відповів Тоббоган нетвердо, трохи помовчавши, – але розумію ще, що чув такі речі без всякого карнавалу, чи як там воно називається.
– Від душі вас жаліємо! – закричали жінки. – То ви наглядайте за своїм душенятком!
– На пам’ять! – вигукнув червоний камзол. Він розмахнувся і серпантинна стрічка довгою спіраллю опустилася на руку Дезі, яка схопила її з захватом.
Вона повернулася, затиснувши в кулаку стрічку, і залилася сміхом.

Тим часом компанія на шлюпці попливла геть, обсипаючи нас химерними жартівливими прокльонами і радячи поспішити на берег.
– Он воно яке діло! – сказав Проктор, почесавши лоба. Дезі вже не було з нами.
– Звичайно. Пішла одягатися, – зауважив Больт. – А ви, Тоббогане?
– Я теж поїду, – поволі сказав Тоббоган, розмірковуючи про щось. – Треба їхати. Мабуть, весело, а вже їй буде геть добре.
– Рушайте, – вирішив Проктор, – а я з хлопцями теж посиджу в барі. Сподіваюся, ви з нами? Пам’ятайте про нічліг. Ви можете ночувати на «Нирку», якщо хочете.
– Якщо знадобиться, – відповів я, не знаючи ще, що може бути, – я скористаюся вашою добротою. Речі я залишу поки у вас.
– Розташовуйтеся як удома, – сказав Проктор. – Місця вистачить.
Після того всі весело і з нетерпінням розійшлися одягатись. Я розумів, що вся ця несподіванка, після багатьох днів загубленого шляху в океані, урочистий настрій нічного свята вимагали виходу, а тому не здивувався одноголосності цієї поїздки. Я бачив карнавал у Римі та Ніцці, але карнавал поблизу тропіків, віч‑на‑віч з океаном цікавив і мене. Головне ж, я знав і був цілком переконаний, що зустріну Біче Сеніель, дівчину, пам’ять про яку лежала в мені всі ці дні світлим і неясним порухом думок.
Збиратися мені довелося серед матросів, а тому ми заважали один одному. В тісному кубрику, поміж розкритих скринь, заледве було де повернутися. Больт позичив у Перлина, Чеккер – у Сміта. Вони рахували гроші й гарячково голилися, пінячи обличчя шматком мила. Хто зав’язував черевики, хто рахував гроші. Больт привітав мене з прибуттям, і я, відізвавши його, дав йому п’ять золотих на всіх. Він стиснув мою руку, підморгнув, обіцяв здивувати товаришів гучним замовленням у готелі і лише після того відкрити, у чому секрет.
Отримуючи побажання веселої ночі, я вийшов на палубу, де стояла Дезі в новій серпанковій сукні і мереживній золотисто‑сірій хустці, під руку з Тоббоганом, на якому мішкувато сидів синій костюм з малиновою краваткою; проте його правильному, засмаглому обличчю дуже пасував розстебнутий комірець просмоленої парусинової блузи. Кашкет із паском і золотим якорем цілковито суперечили краватці, але він так щасливо посміхався, що мені не слід було нічого помічати. Вистукуючи каблуками, виповз з каюти і Проктор; старий залишився вірним своїй витертій чесучевій куртці і блакитній хустці навколо шиї; тільки його білий кашкет з чорним прямим козирком дихав свіжістю материнської турботи Дезі.
Дезі хвилювалася, що я помітив з її утрудненого зітхання, з яким вона поправила рукав, і нетвердої усмішки. Очі її блищали. Вона була не зовсім впевнена, що все добре на ній. Я сказав:
– Ваша сукня напрочуд гарна.
Вона засміялась і кокетливо перекинула хустку ближче до тонких брів.
– Справді, ви так думаєте? – запитала вона. – А знаєте, я пошила її сама.
– Вона все шиє сама, – зауважив Тоббоган.
– Якщо, як хвалиться, буде йому дружиною, то… – Проктор договорив дивно: – Таку дружину ніхто не вигадає, вона народилася сама.
– Ходімо, ходімо! – закричала Дезі, щасливо озираючись на гурт матросів, які щойно підійшли. – Ви чого довго бабралися?
– Даруйте, Дезі, – сказав Больт. – Бризкалися парфумами і запасалися сувенірами для тутешніх панночок.
– Все брешеш, – сказала вона. – Я знаю, що ти одружений. А ви, що ви робитимете в місті?
– Я ходитиму в натовпі, дивитимусь; зайду повечеряти і – або знайду притулок, або повернуся переночувати на «Нирок».
За мить матроси пострибали в шлюпку, що стояла на воді біля корми. Шлюпка «Тієї, що біжить по хвилях» висіла на талях, і Дезі стукнула по ній рукою, сказавши:
– Ваш барліг, у якій ви плавали. Як гадаєш, – звернулася вона до Проктора, – могло вже тут стати це судно, «Та, що біжить по хвилях»?
– Впевнений, що Ґез тут, – відповів Проктор на її запитання мені. – Завтра, я думаю, ви займетеся цією справою, і ви можете розраховувати на мене.
Я й сам чекав зустрічі з Ґезом і не раз уявляв собі, як то буде, але я знав також, що випадок має тепер інше значення, ніж просте кримінальне переслідування. Тому, дякуючи Прокторові за його співчуття і за справедливий гнів, я не збирався ні поспішати, ані виказувати свого запалу.
– Сьогодні не до справ, – мовив я, – а завтра я все обдумаю.
Нарешті ми сіли; поштовхи весел, які понесли нас геть від «Нирка» з його самотнім щогловим ліхтарем, ввели наш внутрішній нетерплячий рух у коло загального руху ночі. Серед тіней хвиль плескався, розсипаючись підводними іскрами, блиск вогнів. Вогненні звиви струмували від набережної до темряви, і музика раптом зазвучала, як у залі. Ми зустріли кілька розцяцькованих шлюпок і парових катерів, які здавалися веселими примарами, – так яскраво були вони освітлені серед сутінкової хвилі. Іноді нас гукали хором, так що годі було розібрати слова, проте я розумів, що вони лають нас за похмурість нашої поїздки. Ми поминули пароплав, перетворений на люстру, і почали наближатися до набережної. Та м ішов, біг і перебігав натовп. Серед яскравого світла побачив я вісьмох коней у султанах з пір’я, що везли величезну споруду з башточок і килимів, обвитих помаранчевим цвітом. На платформі цієї споруди танцювали люди в зелених циліндрах і помаранчевих сюртуках; замість облич були комічні, повнощокі маски й жахливі окуляри. Та м таки крутилися дами в коротких спідницях і блакитних напівмасках, вони махали довгими шаликами, танцювали, дуже хвацько взявшись у боки. Навколо несли смолоскипи.
– Що вони роблять? – вигукнула Дезі. – Хто це такі?
Я пояснив їй, що таке маскарадні виїзди і як їх влаштовують на півдні Європи. Тоббоган задумливо мовив:
– Ти тільки подумай, які гроші викинули на казна‑що!
– Ніяке це не казна‑що, Тоббогане, – жваво відгукнулася дівчина. – Це свято. Людям потрібне свято хоч зрідка. Це ж добре – свято! Та ще й яке!
Тоббоган, помовчавши, відказав:
– Так воно чи не так, я думаю, що якби мені дати одну тисячну частину цих загублених грошей, поставив би я собі будинок і славно загосподарював.
– Можливо, – неуважно сказала Дезі. – Я не буду сперечатися, тільки ми тоді, після двадцяти шести днів пустельного океану, не побачили б всієї цієї краси. А скільки ще попереду!
– Тримай до сходів! – крикнув Проктор матросові. – Забери весла!
Шлюпка підійшла до наміченого місця – кам’яних сходів, які спускалися до квадратного майданчика, – і була прив’язана до кільця, угвинченого в плиту. Всі повискакували нагору. Проктор замкнув навколо весел ланцюг, повісив замок, і ми розділились. Якраз неподалік був готель.
– Ось ми поки і прийшли, – сказав Проктор, відходячи з матросами, – а ви вирішуйте, як бути з дамою, нам з вами не по дорозі.
– До побачення, Дезі, – сказав я дівчині, зауважуючи, що вона вже танцює від нетерпіння.
– А… – почала вона і глянула на Тоббогана.
– Повеселіться добре, – сказав моряк. – Ну, Дезі, ходімо.
Вона озирнулась на мене, помахала піднесеною вгору рукою, і я майже відразу згубив їх з очей у шаленому натовпі, потім озирнувся, з хвилюванням очікування і з іменем, яке вперше, за три дні, знову зазвучало як чітко сказане поруч: «Біче Сеніель». І я побачив її незабутнє обличчя.
З цієї хвилини думка про неї не покидала вже мене, і я пішов у напрямку головного руху, який завертав від набережної через відкритий з одного боку майдан. Я був у невідомому місті, – відчуття, яке я надто люблю. Але, крім того, він постав мені в світі невідомого торжества, і, поринувши в заразливо яскраву суєту, я почав розглядати, що відбувається навколо; я брів собі поволі і нікого не розпитував, так само, як ніколи не хотів знати назви квітів, які вразили мене своєю красою і оригінальністю. Згодом я відкрив ці назви. Але хіба вони додавали фарб і пелюсток? Ні, лише на квітку наче сідав жук, якого не скинеш.

Розділ XXII

Я знав, що вранці побачу інше місто – місто, як воно є. Воно відрізнятиметься від того, яке я бачу зараз, – викладене, у темряві, листовим золотом світла, яке осяває причілки. Це були здебільшого двоповерхові кам’яниці, обнесені навісами веранд і балконів. Вони стояли тісно, сяючи розкритими вікнами та дверима. Іноді за рогом даху чорніли віяла пальм; подекуди їхній яскраво‑зелений блиск, сильніший унизу, вказував невидиму за стінами ілюмінацію. Надмір паперових ліхтарів усіх барв, форм і малюнків заважав розгледіти справжні риси міста. Ліхтарі звисали впоперек вулиць, палали на поручнях балконів, серед килимів; фестонами тяглися вдалину. Іноді перспектива вулиці нагадувала балет, де вогні, квіти, коні й мальовнича тиснява людей, які вийшли з тисячі казок, у масках і без масок, змішували шум карнавалу з музикою, що грала по всьому місту.
Що більше я спостерігав за усім довкола, двічі перейшовши прибережний майдан, перш ніж остаточно обрати напрямок, то ясніше бачив, що карнавал не був штучними веселощами, ні веселощами з обов’язку або наказом – городяни були воістину одержимі розмахом, якого набула витівка, і тепер розмах цей страшенно захоплював їх, тамуючи, можливо, чимраз більшу спрагу загального строкатого оглушення.
Я рушив, нарешті, довгою вулицею в правому кутку майдану і потрапив так вдало, що інколи мав зупинятися, щоб пропустити процесію вершників – якихось середньовічних бандитів у латах або чортів у червоних трико, що сиділи на мулах, прикрашених дзвіночками і стрічками. Я вибрав цю вулицю через перевагу її сходу вглиб і вгору міста, розташованого рядами терас, оскільки тут, у кінці кожного кварталу, містилося декілька сходин з плитняку, через що автомобілі та громіздкі карнавальні екіпажі не могли рухатись, але не один я шукав такої переваги. Натовп був такий густий, що народ йшов просто бруківкою. Це був безцільний рух заради руху і видовища. Мене обганяли доміно, блазні, чорти, індіанці, негри, «такі » і справжні, яких насилу можна було відрізнити від «таких »; жінки, оповиті газою, в стрічках та пір’ї; майоріли короткі і довгі кольорові спідниці, засіяні блискітками або обшиті білим хутром. Блиск очей, лукава таємничість напівмасок, загони матросів, які прокладають дорогу, махаючи пляшками і ловлячи когось у натовпі з реготом і вереском; п’яні оратори на тумбах, яких ніхто не слухав або ненавмисне зіштовхував ліктем; дзвін дзвіночків, кавалькади принцес і ґризеток, які сиділи на атласних попонах породистих скакунів; скупчення біля дверей, де в тумані мелькали скажені обличчя та стиснуті кулаки; п’яні чоловіки врозтяж на бруківці; кішки, які боягузливо скрадаються, сунучи додому; ніжні голоси й хрипкі вигуки, пісні й струни; звук поцілунку і хори криків далеко, – такий настрій панував у Гель‑Г’ю цього вечора. Під фантастичним прапором тяглося грізне полотно навісів торгових скринь, де продавали лимонад, фісташкову воду, воду з льодом, содову і віскі, пальмове вино і горіхи, цукерки й конфетті, серпантин і хлопавки, петарди і маски, кульки з липкого тіста і колючі сухі горіхи, на кшталт реп’яха (щоб видерти їхні шпичаки з волосся або тканини треба було постаратися). Час від часу серед натовпу з’являвся велосипедист, перевдягнений у ведмедя, ченця, мавпу або П’єро, на жабо якого негайно прилипали ці влучно кинуті чіпкі колючі кульки. З’являлися велетні, попискуючи гумовою лялькою або бухаючи у величезні барабани. На верандах танцювали; я наштовхнувся на бал посеред бруківки і легко обійшов його. По балконах і під ногами було накладено так густо серпантину, що повітря шаруділо. Поки я дійшов, дістав кілька найрізноманітніших пропозицій: випити, поцілуватися, зіграти в карти, провести, потанцювати, купити – і жіночі руки безперервно снували переді мною, закликаючи округленим помахом здатися на загальне захоплення.
Бачачи, що чим далі, то важче йти, я вирішив звернути в провулок, де було менше руху. Повернувши ще раз, я опинився на вулиці, майже порожній. Праворуч від мене, загинаючи вліво і простуючи вгору, тяглася, стримуючи урвище, похила стіна з брил дикого каменю. Над нею, по невидимих знизу дорогах, безперервно стукали колеса, миготіли ліхтарі, вогні сигар. Я не знав, де я перебуваю щодо центру міста; постоявши, подумавши і вибравши зі свого фланелевого костюма всі колючі кульки і обібравши наляпане клейке тісто, яке слід було б заборонити, я рушив угору у відносній темряві. Я поминув веранду, де, підбігши до її краю, напівосвітлена жінка перехилилася до мене, тихо покликавши: «Це ви, Сульте?» – з любов’ю і побоюванням у затремтілому голосі. Я вийшов на світло, і вона, зніяковіло засміявшись, зникла.
Піднявшись до бруківки, що перетинала цю вулицю, я знову потрапив у денний гомін і нічне світло й пішов ліворуч, наче усвідомлюючи, що маю прийти до вершини кута тих двох напрямів, за якими йшов спочатку і потім. Я був на широкій, залитій асфальтом вулиці. В її кінці, неподалік, бовваніла площа. Туди стримів натовп. Через голови, що пересувалися попереду мене з швидкістю сутички, я побачив статую, яка підносилася над рухом. Це була мармурова фігура жінки з піднесеним обличчям і простягнутими руками. Проштовхуючись до неї у натовпі, я не надто вловлював її позу і весь вигляд.
Врешті‑решт, я підійшов близько, так, що побачив викарбуваний під ногами її напис і прочитав його. Він складався з таких слів: «Та, що біжить по хвилях».
Коли я прочитав ці слова, світ потемнів, і слово, одне слово могло б пояснити все. Але його не було. Ніщо не змогло б відвернути мене від цього напису. Він був у моїй душі, і разом з тим час мав справити свій таємничий вплив, щоб раптове стало доступно роботі думки. Я підняв голову і обміряв статую поглядом з голови до ніг. Скульптор робив її з любов’ю. Я бачив це з безпомилкового відчуття художньої удачі. Всі лінії тіла дівчини, що підняла одну ногу, штовхаючись іншою, були виразні й переконливі. Я бачив, що її дихання почастішало. Її обличчя було не тим, яке я знав, – не цілком тим, але вже те, що я одразу впізнав його, показувало, як наблизив тему художник і як, серед безлічі посталих перед ним облич, сказав: «Ось цьому судилося стати тим обличчям, яке єдино можна викарбувати». Він дав їй одяг непомітної форми, подібної до тієї, яка виникає в уяві, – без відчуття тканини; зробив його бганки прозорими і поворушив їх. Вони припали спереду, на вітрі. Не було неможливих мармурових хвиль, але вираз стрункої відразливої ноги, що відштовхувалася, передавалося відчуттям, вільним від тяжкості. Її мармурові очі, ці умовно видющі, але сліпі при невмінні зобразити їх, очі статуї, здавалося, дивляться крізь мармурову тінь. Її обличчя посміхалося. Тонкі руки, витягнуті з силою внутрішнього пориву, яким хочуть випередити самий біг, були прекрасні. Одна рука ледь помітно пригинала пальці долонею вгору, інша складала їх у нетерплячий, чудовий жест душевної гри.
Справді, це було так: вона з’явилась, як рука, що гріє і веселить серце. І як не відокремлено від усього, на високому п’єдесталі з мармурових морських див, стояла «Та, що біжить по хвилях» – була вона не одна. За нею виднів високо піднятий хвилею бушприт величезного корабля, що ніс над водою цю постать, – прямо, вперед, розтинаючи місто і ніч.
Настільки я володів почуттями, щоб відрізнити незалежне враження від враження, котре виникло з більшою силою лише тому, що його зумовили обставини. Ця статуя була центром – головним словом усіх інших вражень. Тепер мені здається, що я чув тоді шум натовпу, але точно не можу стверджувати. Я отямився, тому що на моє плече твердо і виразно лягла чоловіча рука. Я відступив, побачивши, що на мене уважно дивиться незнайомець у трикутному капелюсі зі срібним поясом навколо талії, затягнутої в старовинний сурдут. Червоне сиве обличчя з тріпотливою від подиву бровою миттю змінило вираз, коли я запитав, чого він хоче.
– A! – мовив чоловік, а оскільки нас штовхали герої і героїні усіх п’єс усіх часів, відійшов ближче до пам’ятника, зробивши мені знак наблизитися. З ним було ще кілька людей у різних костюмах і троє в масках, які стояли, наче теж вимагаючи або чекаючи пояснень.
Чоловік, який сказав «А», правив далі:
– Здається, нічого не сталося. Я торкнув вас тому, що ви стоїте вже з годину, не сходячи з місця і не рухаючись, і це здалося нам підозрілим. Я бачу, що помилився, тому прошу вибачення.
– Я охоче прощаю вас, – сказав я, – якщо ви такі підозрілі, що увагу приїжджого до цього чудового пам’ятника сприймаєте як загрозу, можливий намір з мого боку його вкрасти.
– Я казав вам, що ви помиляєтеся, – втрутився молодик з ледачим обличчям. – Але, – докинув він, звертаючись до мене, – справді, ми стали ламати голову, як може хто‑небудь залишатися таким заглиблено‑нерухомим серед тріскучої каруселі натовпу.
Всі ці люди хай і не були п’яні, але видно було, що вони провели день у різноманітних веселощах.
– Це приїжджий, – сказав третій із групи, драпіруючись у вогненно‑жовтий плащ, причому руда пір’їна на його капелюсі зробила хмільний жест. У нього й обличчя було рудим; веснянкувате, біле, пухке обличчя з напівсумним виразом рудих брів, хоча безбарвні блискучі очі сміялися. – Тільки в нас у Гель‑Г’ю є такий пам’ятник.
Не бажаючи проґавити нагоди зрозуміти, що відбувається, я вклонився їм і назвав себе. Негайно простягнулося до мене кілька рук з іменами і проханнями не сприймати непорозуміння як образу чи злий намір. Я почав з питання: в чому вони могли мене підозрювати?
– От що, – сказав Бавс, людина в трикутному капелюсі, – можливо, ви не проти посидіти з нами? Наш табір неподалік: ось він.
Я озирнувся і побачив великий стіл, витягнений, мабуть, з ресторану: він був розташований просто напроти нас, через бруківку. На скатертині, що сповзла на бруківку, були квіти, тарілки, пляшки та келихи, а також жіночі напівмаски, – треба думати, трофеї деяких бесід. Гітари, банти, серпантин і маскарадні шпаги стикалися на цьому столі з ліктями десяти‑дванадцяти чоловік, які сиділи навколо нього. Я підійшов до столу з новими своїми знайомими, але оскільки стільців бракувало, Бавс зловив якогось меткого хлопця, дав йому стусана, срібну монету, і нагороджений притягнув з ресторану три стільці, після чого, зітхнувши, шморгнув носом і зник.
– Ми привели новонаверненого, – сказав Трайт, власник вогняного плаща.
– Ось він. Його ім’я Гарвей, він стояв біля пам’ятника, як на побаченні, не відриваючись і споглядаючи.
– Я щойно приїхав, – сказав я, сідаючи, – і справді захоплений тим, що бачу, чого не розумію і що діє на мене найнезвичайнішим чином. Окрім того, я викликав неясну підозру.
Пролунали вигуки, зміст яких був і дружелюбний, і безглуздий. А проте, виділилася людина в масці: з тих балакунів, які наполегливо розштовхують рівним голосом усі інші, гарячіші голоси людей, обличчя яких завдяки цій рисі розмовної наполегливості видно навіть під маскою.
Я слухав його якнайуважніше.
– Чи знаєте ви, – сказав він, – про Вільямса Гобса та його дивну долю?
Сто років тому тут був порожній як місяць берег, і Вільямс Гобс, якщо вірити переказу, якому вірить той, хто хоче вірити, плив на кораблі «Та, що біжить по хвилях» з Європи в Бомбей. Які в нього були справи з Бомбеєм, є вказівки в міському архіві…
– Почнемо з підозр, – перебив Бавс. – Є партія, або, якщо хочете, просто рішуча компанія, котра вирішила, що питання честі для них…
– Немає у них честі, – сказав п’яний як хлющ чоловік у зеленому доміно, – я знаю цю змію, Парана; дух з нього геть і годі!
– От ми і думали, – вхопився Бавс за мізерну паузу в розмові, – що ви їхній прихильник, оскільки пройшов час…
– …є вказівки в міському архіві, – хутко вставив своє слово оповідач. – Отже, я розповідаю легенду про заснування міста. Перший будинок побудував Вільямс Гобс, коли його викинуло на мілину серед скель. Корабель бився в штормі, боячись невідомого берега і не маючи змоги подолати круговерть вітру. Раптом капітан уздрів прекрасну молоду дівчину, що вибігла на палубу разом із гребенем хвилі. «Зюйд‑зюйд‑ост і три чверті румба!» – сказала вона капітану, що зрозуміло як почувався…
– Зовсім не те, – перебив Бавс, – вірніше, розмова була такою: «З вами говорить Фрезі Ґрант, не бійтеся і робіть, що скажу…»
– «Зюйд‑зюйд‑ост і три чверті румба», – швидко договорив незнайомець у масці. – Але я вже сказав це. Так от, всі врятувалися за її вказівкою – викинутися на мілину, і вона, звичайно, зникла, ледь капітан повірив, що треба слухатися. З Гобсом була дружина, так налякана подією, що навідріз відмовилася плавати по морю. За місяць сигналом з берега зупинили бриг «Поліна», і врятовані попливли на ньому, але Гобс не захотів їхати, бо не міг впоратися з дружиною, – так вона злякалася під час шторму. Їм залишили припаси й одного чоловіка, який вирішив не лишати Гобса напризволяще, бо він завдячував капітанові за щось. Ім’я цієї людини – Нед Хорт, і так почалося життя перших молодих колоністів, які знайшли тут родючу землю і прекрасний клімат. Вони померли років вісімдесят тому. Поволі спливає час…
– Ні, дуже швидко, – заперечив Бавс.
– Звісно, я розповів вам саму суть, – продовжував мій співрозмовник, – і тільки провів пряму лінію, а обставини та подробиці цієї легенди ви знайдете в нашому архіві. Але – слухайте далі.
– Чи відомо вам, – сказав я, – що існує корабель під назвою «Та, що біжить по хвилях»?
– О, як же! – відказав Бавс. – Це була примха старого Сеніеля. Я його знав. Він із Гель‑Г’ю, але років десять тому збанкрутував і виїхав в Сан‑Ріоль. Його родичі й досі живуть тут.
– Я бачив це судно в Лісському порту, от і надумав вас розпитати.
– З ним була дивна історія, – мовив Бавс. – Із судном, не з Сеніелем. Втім, можливо, він його продав.
– Так, але сталася така історія, – нетерпляче перебив чоловік у масці. – Одного разу…
Раптом один чоловік, який сидів за столом, схопився і простягнув стиснений кулак у напрямку автомобіля, що об’їхав пам’ятник Тій, що біжить, і зупинився за кілька кроків від нас. Усі миттю зірвалися на ноги.
Святковий чорний автомобіль серед того строкатого і оглушливого руху, який відбувався на площі, був різкий, як жевріюче, охоплене вогнем вугілля. У ньому сиділо п’ять чоловіків, усі без маскарадних костюмів, у вечірньому чорному одязі і циліндрах, і дві дами – одна негарна, зі змарнілим жорстким обличчям, друга молода, бліда і зарозуміла. Серед чоловіків було двоє дідів. Перший, який скидався на розжирілого вишкіреного бульдога, широко розставивши лікті, курив, повертаючи у роті величезну сигару; другий сміявся, і цей другий справив на мене особливо неприємне враження. Він був широкоплечий, худий, з похмуро запалими щоками, високим чолом і зібраними під ним у їдку посмішку рисами маленького м’язистого обличчя, стисненого напругою і сарказмом.
– Ось вони! – закричав Бавс. – Ось червоні валети карнавалу! Добс, Коутс, біжіть до пам’ятника! Ці люди здатні вкусити камінь!
Навколо автомобіля і столу зібралась юрба. Всі встали. Стільці попадали; з автомобіля відповідали криками загроз і глузувань.
– Що?! Вартуєте? – сказав товстий стариган. – Дивіться, не проґавте!
– З цим не проґавиш! – Вигукнув зелене доміно, змахуючи револьвером. – Можете кататися, виїжджати, приїжджати або розбити собі голову – як хочете!
Другий дід закричав, висунувшись з автомобіля:
– Ми відіб’ємо вашій ляльці руки і ноги! Це станеться скоро! Згадайте мої слова, коли підбиратимете шматочки для брелоків!
Не тямлячись, Бавс заходився ритися в кишені і побіг до автомобіля. Машина затрусилася, зробила поворот, від’їхала і зникла, супроводжувана свистками та оплесками. Негайно з’явилися два полісмени в обривках серпантинових стрічок, з нетвердими жестами, вони почали вмовляти Бавса, який, кілька разів вистріливши в повітря, зупинив велосипедиста, бажаючи відібрати у нього велосипед і кинутися навздогін за ворогом. Остовпілий господар велосипеда вже почав був озиратися, куди притулити машину, щоб, звільнившись, дати вихід своєму гніву, але полісмен не допустив бійки. Я чув крізь шум, як він кричав:
– Я все розумію, але виберіть інше місце, щоб поквитатися!
Під час цього зіткнення, яке було залагоджено невідомо як, я і далі сидів біля покинутого столу. Пішли – втрутитись у пригоду або розважитися за рахунок неї – майже всі; залишилися – я, хмільне зелене доміно, лікоть якого незмінно зривався, щойно він намагався його поставити край столу, та балакучий і методичний співрозмовник. Пригода з автомобілем змінила напрям його думок.
– Акули, яких ви бачили на автомобілі, – говорив він, стежачи, чи слухаю я його уважно, – зчинили цей бешкет. Через них ми тут і сидимо. Один, худорлявий, це Кабон, у нього вісім парових млинів; з ним товстий – Тукар, фабрикант штучного льоду. Вони хотіли зірвати карнавал, але це не вдалося. Таким чином…
Його перебило повернення всієї застільної групи, що зайняла свої місця з гнівом і сміхом. Подальша розмова мала такий нервовий і непослідовний характер – причому дехто звертався до мене, пояснюючи, що відбувається, інші вставляли різні зауваження, сперечалися і перебивали, – що я не в змозі відновити хід бесіди. Я пив з ними, слухаючи то одного, то другого, поки мені не відкрилися очі на стан справ.
Зрозуміло, під відкритим небом, серед натовпу, зайнятому розважальними справами, сидіння за цим столом урізноманітнювалося всілякими інцидентами. Знайомі моїх господарів з’являлися з привітаннями, шепотіли їм на вухо або, таємниче відвівши їх для секретної бесіди, правили за неспокійний фон, на якому миготів дощ конфетті, сиплючись з гарненьких ручок. Замах невідомих масок, які намагалися розлютити нас танцями за нашою спиною, причому не припинялися різні веселі каверзи, на кшталт закривання ззаду рукою очей або вилучення стільця з‑під людини, тільки‑но та підводилася, разом з писком, тріском, стріляниною, тупотінням і безглуздими вигуками, серед мелодій оркестрів і яскравого світла, над яким, посміхаючись, мчала мармурова «Та, що біжить по хвилях», – все це входило в нашу розмову й визначало її.
Яким прекрасним не був речовий привід ворожнечі та ненависті, явлений самотньою статуєю, вульгарною виявилася сутність її між людьми. В основі її лежали старі рахунки і матеріальні інтереси. Ще п’ять років тому дехто з міських ділків вимагав замінити статую на яку‑небудь іншу або геть звільнити майдан від пам’ятника, бо з ним пов’язувалося питання щодо розширення портових складів. Значна частина наміченої під склади ділянки належала Грасу Парану. Прізвище Парана було одним із найстаріших прізвищ міста. Парани займалися торгівлею і адміністративною діяльністю. Це були щасливі й сильні люди, з тим вигідним для них знанням життя, яке лишень само по собі, вжите на збагачення, вірно веде до цілі. Статки їхні збільшувалися за законами зростання дерева, вони не надто виділялися серед інших, поки в 1863 році Елевзій Паран, дід нинішнього Граса Парана, не вгледів серед брил урвища на своїй ділянці, закритій з одного боку горами, калюжу ртуті і не зачерпнув цієї важкої речовини.
– Варто вам поглянути на термометр, – сказав Бавс, – або на пляму дзеркального скла, щоб згадати це ім’я: Грас Паран. Йому належить третина портових ділянок і сорок будинків. Окрім капіталу, закладеного по залізницях, шести фабрик, земель і плантацій, вільний обіговий капітал Парана становить близько ста двадцяти мільйонів!
Грас Паран розлучився з дружиною, від якої у нього не було дітей, і взяв у прийми небожа, сина молодшої сестри, Ґеорга Герда. За кілька років Паран знову одружився з молодою дівчиною. Різниця у віці була така: Паранові – п’ятдесят років, його дружині – вісімнадцять і Гердові – двадцять чотири. Проти волі Парана Герд став скульптором. Він провів в Італії п’ять років, навчався по майстернях Фарнезе, Авіса, Гардуччі і, повернувшись, побачив гарненьку молоду мачуху, з якою зав’язалася у нього дружба, а дружба перейшла в кохання. Обидва мали рішучу вдачу. Спочатку поїхала в Європу вона, потім – він, і більше не повернулися.
Коли в Гель‑Г’ю постало питання щодо пам’ятника заснування міста, Герд взяв участь в конкурсі, і зроблена і надіслана ним модель надзвичайно сподобалася. Вона була гарна і привертала увагу написом «Та, що біжить по хвилях», що нагадував про легенду, море, кораблі; і в самому цьому дивному напису був рух. Модель Герда (ще не знали, що це Герд) воскресила пустельні береги і мужні фігури перших поселенців. Надіслали замовлення, відкрилось ім’я Герда, статую перевезли з Флоренції в Гель‑Г’ю. Паран відчайдушно опирався, дізнавшись, що пам’ять його ганьби увічнив його ж таки годованець, пустив у хід гроші, друк і шантаж, але йому не вдалося добитися, щоб цей пам’ятник замінили іншим. У Парана знайшлися могутні вороги, які підтримали рішення міста. У справу втрутилися пристрасті і самолюбство. Пам’ятник таки з’явився. Обличчя Тієї, що біжить, нічим не нагадувало дружину Парана, але своєрідне спотворення почуттів, пов’язаних невідступною думкою про її зраду, спричинилося до маніакального навіювання: Паран і далі був переконаний, що Герд в цій статуї зобразив Хімену Паран.
Певний час здавалося, що вся історія зупинилася біля точки. Однак Грас Паран, вичекавши, почав жорстоку боротьбу, поставивши собі за мету за всяку ціну прибрати пам’ятник, і досяг того, що серед величезного числа родичів, залежних від нього людей і людей підкуплених було піднято питання про аморальність пам’ятника: це дозволило Паранові прихилити на свій бік людей, несвідомість яких ниє від старих уколів, від дрібних і великих образ, від злості, котра шукає лише приводу, – людей з темними, сирими ходами душі, внутрішнє життя яких приховане і виявляється іноді у вигляді незрозумілого вчинку, в основі якого, однак, лежить світогляд, який мститься іншому світогляду – без ясної думки про те, що він робить. Прийоми та обставини цієї боротьби привели до спроб розбити вночі статую, але підкуплених задля цього людей схопила група випадкових перехожих, запідозривши, що в їхній поведінці щось негаразд. Нарешті, рішення міста святкувати своє сторіччя з карнавалом, якому також опиралися Паран і його партія, довело цю людину до відкритого сказу. Були погрози; їх чули і передавали по місту. Напередодні карнавалу, тобто позавчора, в статую вистрелили розривною кулею, але вона відбила тільки верхній кут підніжжя пам’ятника. Злочинець утік, і з цієї години кілька рішучих людей встановили охорону, сівши за той самий стіл, де сидів з ними і я. Ти м часом ворожа сторона, не приховуючи вже своїх намірів, відкрито присягнулася розбити статую і перетворити загальні веселощі на перемогу похмурого задуму.
Такою була наша розмова, слухати яку доводилося з то більшим напруженням, що його раз у раз порушували зазначені вище речові й нематеріальні пориви.
Карнавали, як я дізнався тоді ж, відбувалися в Гель‑Г’ю і раніше завдяки французам та італійцям, яких серед колоністів було чимало. Але цей карнавал перевершив усі інші. Він був популярний. Він мав красивий привід. Взаємна отрута двох газет і розвиток боротьби за пам’ятник, що стала наче моральною боротьбою, надали йому відтінку спортивного; несподівано все набуло широкого розмаху. Місто витратило на прикраси і на свято частину господарських сум, і це підклало дров до багаття, оскільки Паранові поплічники миттю звели наклеп на ворогів, ті ж при взаємному наступальному громі подіставали з‑під сукна старі, неправильно вирішені на користь Парана справи. Вантажовідправники, яким була потрібна портова земля під склади, зненавиділи захисників пам’ятника, бо ж Паран оголосив своє рішення: не давати ділянки, поки на майдані стоїть, простягнувши руки, «Та, що біжить по хвилях».
Як я бачив із сутички з автомобілем, ця статуя, що має для мене тепер цілком особливе значення, справді була в небезпеці. Відповідаючи на питання Бавса, чи згоден я пристати до його друзів, тобто приєднатися до охорони, я, не задумуючись, сказав: «Авжеж». Мене зацікавило також ставлення до своєї ролі Бавса і всіх інших. Як з’ясувалося, це були домовласники, митні чини, торговці, один офіцер; я не чекав ні гімнів мистецтву, ані солодких або захоплених зауважень щодо глибини вражень, які ретельно охоронялись. Але мене здивували слова Бавса, який сказав з цього приводу: «Нам усім доводилося думати про мармурову Фрезі Ґрант так часто, що вона, здається, стала нашою знайомою. Але й те сказати, це – досконалість скульптури. Містові бракувало крапки, а тепер крапку поставлено. Багато хто тримається такої думки, запевняю вас».
Оскільки стало ясно, що готелі переповнені, я охоче прийняв запрошення одного крикуна без маски, одягненого як жокей, гладкого, нервового, з надутим червоним обличчям. Його очі обертались в орбітах з дивовижною швидкістю, бачачи і помічаючи все. Він наспівував, бурчав, тарабанив пальцями, шумно вовтузився на стільці, іноді вривався в розмову, не даючи нікому говорити, але так само раптово замовкав, починаючи із роззявленим ротом розглядати лоби і брови балакунів. Назвавши своє ім’я – Аріногел Кук – і повідомивши, що живе за містом, а тепер завчасно отримав номер у готелі, Кук запросив мене розділити його приміщення.
– Від усієї душі, – сказав він. – Я бачу джентльмена і радий допомогти. Ви мені не завадите. Я вас утискатиму. Попереджаю наперед. Безсоромно повідомляю вам, що я – пліткар; плітка – моя хвороба, я люблю брехати й, кажуть, доскочив у цьому ділі певної досконалості. Як бачите, кругом – багатющий матеріал. Я цікавий і можу вас замучити питаннями. Надто ж я нападаю на мовчазних людей, як ви. Але я не ображуся, якщо ви пригадаєте мені це зізнання з деяким натяком, щойно я вам обридну.
Я записав адресу готелю і ледь позбувся Кука, який бажав негайно показати мені, як я з ним житиму. Ще якийсь час я не міг встати з‑за столу, вислуховуючи декого з цього ж приводу, але нарешті встав і обійшов пам’ятник. Я хотів поглянути на те місце, куди вдарила розривна куля.

Розділ XXIII

Праворуч від столу і пам’ятника рух розвивався менше, бо з цього боку дві вулиці було перегороджено рогатками заради єдності напряму екіпажів: з огляду на це їздили всі через один бік майдану, завертаючи на нього під прямим кутом, але не схрещуючись, щоб уникнути зіткнень. З цього боку я і обійшов статую. Один кут мармурового підніжжя був і справді збитий, але, на щастя, якщо не знати про постріл, помітити цю ваду було важко. З цього ж таки боку, внизу пам’ятника, був другий напис: «Ґеорг Герд, 5 грудня 1909». Серед ночі за слідом маленьких ніг вирізали по хвилі похмурий зиґзаґ гострі плавники.
«Не нудно на темній дорозі?» – згадав я привітні слова. Дві панянки в чорному мереживі, з закритими обличчями, під руку, пробігли повз мене і, помітивши, що я розглядаю наслідки пострілу, вигукнули:
– Стріляти в жінку! – це сказала одна з них, інша відповіла:
– Мабуть, це був якийсь псих!
– Просто дурень, – відказала перша. – Але ходімо. Вона зашепотіла, проте я чув:
– Ви знаєте, є прикмета. Треба її попросити… – решта почулася як «… а?! О?! Невже!»
Маски пирснули коротким, грудним сміхом секрету і любові, потім рушили у своїх справах.
Не встиг я повернутися до столу, як, озираючись на когось в натовпі, до мене швидко підійшла жінка у строкатій сукні, оздобленій карунками, і в напівмасці.
– Ви тут були один? – швидко кинула вона, намагаючись однією рукою біля вуха міцніше зав’язати свою напівмаску, а іншу простягнувши мені, щоб я не пішов. – Стривайте, я передаю доручення. Вам через мене одна особа бажає повідомити… (Іду! – відгукнулася вона на крик із натовпу.) Повідомити, що вона попрямувала в театр. Та м ви її знайдете по жовтій сукні з коричневими торочками. Це її справжні слова. Сподіваюся, – не переплутаєте? – і жінка рушила, щоб відбігти, але я її затримав. Карнавал сповнений містифікацій. Я сам колись посилав багатьох простаків шукати вигадану особу, але цей випадок видався мені серйозним. Я вхопився за кінець серпанкового шалика, тримаючи жінку, що натягнула його всім тілом, наче спійману волосінням рибу.
– Хто вас послав?
– Не порвіть! – попросила жінка, обертаючись так, що шалик спав і залишився в моїй руці, а вона підбігла за ним. – Дайте шалика сюди! Та жінка і послала: сказала і пішла; гай‑гай, я загублю своїх! Іду! – закричала вона на чимраз тихіший жіночий крик, який її звав. – Я вас не обманюю. Завжди затримають замість подяки! Ну?! – вона вихопила шалика, кивнула і втекла.
Чи можливо, щоб потайки від мене думав про мене хтось? Про людину, загублену вночі серед натовпу охопленого навіженством і танцями чужого міста? У моєму хвилюванні проступав неясний малюнок дії, що відбувалася за моєю спиною. Хто перешіптувався, хто вказував на мене? Готував зустріч? Посміхався в тіні? Невпізнанний, мовчки проходив при світлі? «Атож, це Біче Сеніель, – сказав я, – і більше ніхто». Цієї ночі я думав про неї, я її шукав, вдивляючись у перехожих. «Існує зв’язок, незнаний мені, але я тут, я чув, і я маю йти!» Я був у тому нерозважливому стані, який підхопив серед незрозумілого перший‑ліпший сенс, коли людина думає про себе наче поза собою, з відчуттям душевного дотику. Все стає закритим і недоступним; зазначено одну дію. Роздивившись і запитавши перехожих, де театр, я побачив його зблизька, на розі майдану і тісного провулка. У будівлі панував гамір. Усі вікна були відчинені і освітлені. Та м вирував оркестр, притягаючи нервову напругу розвіяним, мов шлейф, мотивом. У вестибюлі стояло пекло; я пробивався серед плечей, спин і ліктів, у задусі, запаху пудри і тютюну, до сходів, по яких біг ли вгору і вниз виряджені маски. Миготіли віяла, квіти, туфлі і шовк. Я піднімався, стиснутий у плечах, і дістав певну свободу лише нагорі, де ліворуч уздрів завиту квітами арку великого фойє. Та м танцювали. Я озирнувся і помітив жовту шовкову сукню з коричневими торочками.
Ця фігура несвідомо принадної статури піднялася при моїй появі з дивана, що стояв у лівому від входу кутку залу; минаючи овальний стіл, вона зачепила його, озирнулася на перешкоду і, хутко підбігши до мене, зупинилася, ніжно похитуючи голівкою. Чорна напівмаска з гостро прорізаними очима, що виблискували німо й виразно, і стиснена посмішка напіввідкритого рота мали лукавий сенс примхливого секрету. Її костюм являв собою щось середнє між матине і маскарадною фантазією. Його контури, широкі рукави і низ короткої спідниці були облямовані довгими коричневими торочками. Маска приклала пальця до губ, другою рукою, розчепіривши її пальці, покрутила в повітрі так і сяк, удала, що закручує вуса, торкнулася мого рукава, потім пояснила, що знає мене, намалювавши в повітрі слово «Гарвей». Поки це відбувалось, я намагався зрозуміти, як вона дізналася взагалі, що я – той самий Томас Гарвей, що прийшов за її вказівкою. Вже я готовий був визнати, що її дії вимагають негайного і серйозного пояснення. Проте маска знову похитала головою, на цей раз докірливо, і, вказавши на свої груди, почала бити по губах пальцем, бажаючи напоумити мене цим, що хоче почути від мене хто вона.
– Я вас знаю, але я не чув вашого голосу, – сказав я. – Я бачив вас, але ніколи не розмовляв з вами.
На мить вона закам’яніла; лише її погляд в чорних прорізах маски висловив глибоке, гірке здивування. Раптом вона мовила надзвичайно смішним, тоненьким, спотвореним голосом:
– Скажіть‑но, як мене звуть?
– Ви послали за мною?
У відповідь мені посипалися старанні кивки. Я більше не запитував, але вагався. Мені здавалося, що, вимовивши її ім’я, я наче торкнуся дзеркально гладкої води, скаламутивши відображення і налякавши образ. Мені було добре знати й не називати. Але вже маленька рука схопила мене за рукав, трясучи і вимагаючи, щоб я назвав ім’я.
– Біче Сеніель! – тихо сказав я, перший раз вимовивши вголос ці слова. – Лісс, готель «Дувр». Та м ви ночували днів вісім тому. Я в дивному становищі щодо вас, але вірю, що ви приймете мої пояснення просто, як все просто в мені. Не знаю, – докинув я, зауваживши, що вона відступила, впустила руки і мовчить, мовчить усім єством своїм, – чи слід було мені дізнаватись у готелі, як вас звуть.
Її рот здригнувся, напіввідкритий, з наміром щось сказати. Деякий час вона дивилася на мене прямо і тихо, закусивши губу, потім швидким рухом відкинула напівмаску, і я побачив Дезі. Крізь її помітне засмучення ковзнула усмішка задоволення: її тішило, що вона з’явилася замість іншої.
– Не хочу більше ховатися, – сказала вона, простягаючи мені руку. – Ви не гніваєтесь на мене? Однак прощавайте, я поспішаю.
Вона потягнула руку, яку я несвідомо затримав, і відвернула обличчя. Коли її рука звільнилася, вона відійшла, і, стоячи впівоберта, заходилася надягати напівмаску.
Не розуміючи, звідки вони взялась, я бачив, однак, що дівчина поклала вразити мене костюмом і несподіванкою. Я відчував гидке пригнічення.
– Я був упевнений, – мовив я, ступаючи слідом за нею, – що ви вже спите на «Нирку». Чому ви не підійшли, коли я стояв біля пам’ятника?
Дезі повернулась. Її обличчя знову було приховане. Сукня ця напрочуд пасувала їй: на неї озиралися, проходячи, чоловіки, поглядаючи потім на мене, проте я відчував її гірку розгубленість. Дезі промовила, раз у раз зупиняючись:
– Це вірно, але я так задумала. Ну, що ж ви зніяковіли? Я не хочу і не буду вам заважати. Я прийшла просто тому, що підвернулося недорого це вбрання і хотіла вас розвеселити. Так вийшло, що Тоббоган затримався в одному місці, і я трохи збожеволіла серед всякого достатку. Вас побачила випадком. Ви стояли біля пам’ятника, сам‑один. Невже це справді зроблена Фрезі Ґрант? Овва! Мене всю пощипали, поки я дійшла. Ох, перепаде ж мені від Тоббогана! Побіжу заспокоювати його. Ідіть, ідіть, коли вам треба, – додала вона, прямуючи до сходів, і побачив, що я пішов за нею. – Я тепер знаю дорогу і сама розшукаю своїх. На все добре!
Мені нічого було та й не хотілося йти разом, але, сам розгубившись, я зупинився біля сходів, дивлячись, як вона поволі спускається, злегка нахиливши голову і перебираючи торочки на грудях. У її спині і плечах, які раптом втратили гнучкість, відчувалося зворушлива сором’язливість. Вона не обернулась. Я стояв, поки Дезі не загубилася серед натовпу; потім повернувся в фойє, зітхнувши і нескінченно шкодуючи, що відповів на привітну витівку дівчини мимовільною образою. Це сталося так швидко, що я не встиг як слід ні пожартувати, ані висловити задоволення. Я обізвав себе грубою твариною, хоча це було несправедливо, і пробирався серед натовпу з марним каяттям, обтяжливо дорікаючи себе.
Цієї миті танці скінчилися, замовкла і музика. З протилежних дверей назустріч мені йшли двоє: високий морський офіцер з люб’язним великим обличчям, якого тримала під руку допіру зникла Дезі. Принаймні це була її фігура, її жовта з торочками сукня. Мене наче охопило вітром, і перевернуті раптом почуття зупинилися. Здригнувшись, я пішов їм назустріч. Сумніву не було: маскарадним двійником Дезі була Біче Сеніель, і я це знав тепер так само вірно, ніби прямо бачив її обличчя. Ще наближаючись, я вже відрізнив усе її внутрішнє, приховане від внутрішнього прихованого Дезі, за враженням основної риси цієї нової і вже знайомої фігури. Проте я зазначив дивовижну подібність росту, кольору волосся, статури, рухів тіла і, поки це крутилося на думці, сказав, кланяючись:
– Біче Сеніель, це – ви. Я вас упізнав.
Вона здригнулася. Офіцер глянув на мене з усмішкою подиву. Я вже твердо опанував себе і чекав відповіді з досконалою упевненістю. Обличчя дівчини ледь помітно почервоніло, і вона посунула вгору нижньою губою, неначе напівмаска заважала їй бачити, і розсміялася, проте неохоче.
– Біче Сеніель? – сказала вона штучно байдужим голосом, чистим і протяжним. – Ах, даруйте, я не знаю її. Я – не вона.
Бажаючи вийти з тону карнавальної забави, я правив далі:
– Прошу мене вибачити. Я не тільки знаю вас, але ми маємо спільних знайомих. Капітан Ґез, з яким я плив сюди, ймовірно прибув цими днями; можливо, навіть учора.
– О! А! – Вигукнула вона з серйозним здивуванням. – Я не така самовпевнена, щоб заперечувати далі. На жаль, маска не захист. Я вражена, бо бачу вас уперше в житті. І я маю увінчати ваш тріумф.
Прикривши цими словами тривогу, вона зняла напівмаску, і я побачив Біче Сеніель. Якусь мить вона розглядала мене. Я вклонився і назвав себе.
– Мені здається, що і ви вражені результатами вашої проникливості, – зауважила вона. – Зізнаюся, що я нічого не розумію.
Я стояв, показуючи мовчанням і поглядом, що треба переговорити без третьої особи. Вона відразу зрозуміла це і, глянувши на офіцера, сказала:
– Мій небіж, Ботвель. Так, так: я бачу, що треба поговорити.
Ботвель, який стояв склавши руки, переводячи погляд від Біче до мене, зауважив:
– Дорога тітонько, покарані так, що в голові не вкладається. Ви стверджували, що навіть я не впізнав би вас. Я піду до Нувель домовитися щодо поїздки в Латорн.
Домовившись, де нас шукати, він кивнув і, круто повернувшись, оглянув зал; потім клацнув пальцями, прямуючи до сусідньої групи жінок важкою еластичною ходою. Підходячи, він підняв руку, махаючи нею, і зник серед строкатого натовпу.
Біче дивилася на мене з зусиллям стривоженої думки. Я усвідомлював всю складність майбутньої розмови, через що зволікав, але вона перша запитала, коли ми сіли в глибині квіткової альтанки:
– Ви пливли на «Тій, що біжить»? – сказавши це, вона засунула мізинець в проріз напівмаски і почала її розгойдувати. Кожен її рух заважав мені міркувати, і я заговорив плутано. Я збивався, тому що не хотів спочатку говорити про неї, але коли зрозумів, що інакше неможливо, порядок і простота виразів повернулися.
Я був дуже вдячний Біче за увагу і спокій з яким вона слухала розповідь про сцену на набережній, тобто про себе. Вона лише посміхнулася, коли я докинув, що телефонуючи в «Дувр», викликав Анну Макферсон .
– Я слухаю, слухаю, – сказала вона; потім – дуже серйозно: – Я зрозуміла, що передали ви про мене, я уявляю це.
Невдовзі потому Біче знову надягла напівмаску, і я відчув себе спокійнішим і впевненішим. Тепер лише за рухом губ Біче я міг здогадуватись про її ставлення до моєї розповіді.
Розповівши про набережну, я спромігся говорити про сьогоднішній вечір.
– Тепер ви маєте мені повірити, тому що я сам багато чого не розумію; багато чого вважаю незаслуженою удачею.
Мені не хотілося згадувати Дезі, але я не мав вибору. Я розповів про її жарт і про другу зустріч з такою самою, жовтою з коричневими торочками, сукнею, тобто з самою Біче. Я розповів іще, що тільки завдяки такому наполегливому повторенню того самого костюму я підійшов до неї з цілковитою упевненістю.
– Отже, ви розраховували на зустріч зі мною ? – спитала вона. – О, справді це складно! Так, так, але ще – Ґез. Звісно, він казав вам про мене?!
– Ні.
– Сукню, цей костюм ми ще, мабуть, зрозуміємо. Було дві таких сукні. Я купила її сьогодні в одній майстерні. Вона торкнулася торочок на грудях і вела далі: – Увійшовши туди, я побачила свою сукню серед кількох інших; взагалі лишилося вже небагато. Я вказала на цю. Хазяйка пояснила мені, що невідома пані замовила їй дві такі сукні, але не прийшла, тому сукні можна продати. Тоді я взяла одну. Таким чином, другу купила ваша знайома цілком випадково. Як же ще могло бути?
– Мабуть, так і є, – відповів я, намагаючись не ускладнювати пояснення, яке, зважаючи на потрійну разючу випадковість, таки укладалося в голові. – Я маю тепер розповісти про Ґеза і про корабель.
– Ту т немає секрету, – відповіла Біче, подумавши. – Ми плутаємося, проте домовимося. Цей корабель наш, він належав моєму батькові. Ґез привласнив його завдяки шахрайській витівці. Так, щось є в нашій зустрічі, як уві сні, хоча я не можу зрозуміти! Річ у тому, що я в Гель‑Г’ю тільки для того, щоб змусити Ґеза повернути нам «Ту, що біжить по хвилях». Ось чому я відразу назвала себе, коли ви згадали про Ґеза. Я його чекаю і думала щось дізнатися.
Знову почалися музика, танці; підлога трусилася. Слова Біче про «шахрайську витівку» Ґеза показали її ставлення до цієї людини настільки ясно, що наявність у каюті капітана портрета дівчини втратила для мене свій темний бік. В її манері говорити і дивитися була мудра простота і тонка уважність, які зробили мою розповідь неповною; я відчував неможливість не тільки сказати, але навіть натякнути про зв’язок особливих причин з моїми вчинками. Тим‑то я промовчав про подію в будинку Стерса.
– За велику суму, – сказав я, – Ґез погодився надати мені каюту на «Тій, що біжить по хвилях», і ми попливли, але після скандалу, що розігрався за лихих обставин з п’яними жінками, коли я змушений був припинити неподобство, Ґез викинув мене на ходу у відкрите море. Він оскаженів настільки, що пожертвував шлюпкою, аби лише спекатися мене. На моє щастя, вранці мене підхопила невелика шхуна, яка йшла до Гель‑Г’ю. Я прибув сюди сьогодні ввечері.
Дія цієї розповіді була така, що Біче одразу зняла напівмаску і більше вже не одягала її, як ніби їй досить було розділяти нас. Але вона не скрикнула і не обурювалася шумно, як це зробили б на її місці інші; лише, звівши брови, обмежено зітхнула.
– Непогано! – сказала вона з виразом, який вартував багатьох знаків оклику. – Отже, Ґез… Я знала, що він негідник. Але я не знала, що він може бути такий страшний.
Захопившись, я хотів було заговорити про Фрезі Ґрант, і мені здалося, що в нерівному блиску спрямованих на мене очей і несвідомому русі руки, що лягла на край столу кінцями пальців, є внутрішня сприятлива вказівка, що тепер є внутрішня сприятлива вказівка, що розповідь про ніч на човні тепер буде доречна. Я згадав, що не можна говорити, з болем подумав: «Чому?» Водночас я розумів – чому , але відганяв розуміння. Воно ще було, поки, позбавлене слів.
Не згадуючи, зрозуміло, про портрет, додавши, скільки міг, до розповіді слушних деталей, я розвинув детальніше свою історію з Ґезом, після чого Біче, мабуть, перейнявшись довірою, звірилася мені з історією корабля і свого приїзду.
«Та, що біжить по хвилях» була збудована її батьком для матері Біче, вразливої, вибагливої жінки, яка померла вісім років тому. Капітаном став Ґез; Бутлер і Сінкрайт були невідомі Біче; вони почали служити, коли судно вже відійшло Ґезові. Після того як Сеніель збанкрутував і залишився тільки один платіж, по якому не було чим заплатити, Ґез запропонував Сеніелю врятувати судно – яке він ретельно зберігав як пам’ять про дружину, яке вона дуже любила і на якому не раз подорожувала – шляхом фіктивної передачі його у власність капітанові. Ґез виконав усі формальності, крім того, він сплатив половину залишку боргу Сеніеля.
Потім, хоча йому було заборонено користуватися судном для своїх цілей, Ґез відкрито заявив право власності і відвів «Ту, що біжить по хвилях» в інший порт. Обставини справи не дозволяли звернутися до суду. Тоді Сеніель сподівався, що отримає значну суму з ліквідації одного чужого підприємства, яке перебувало з ним в ділових відносинах, але гроші від його продажу затримались, і він не міг купити у Ґеза свій власний корабель, як хотів. Він думав, що Ґез воліє грошей.
– Але він не хотів грошей, – сказала Біче, задумливо розглядаючи мене. – До цього причетна я. Це тяглося довго і вкрай набридло… – Вона поблажливо посміхнулась, даючи зрозуміти думкою, яка передалася мені, що сталося. – Ну, так от. Він не переслідував мене в тому розумінні, що я мала б вдатися до захисту; лише писав довгі листи, і в останніх листах його (я все читала) прямо було сказано, що він утримує корабель за нав’язливою думкою і передчуттям. Передчуття в тому, що якщо він не віддасть назад «Ту, що біжить» – мені доведеться… стати, – так, так! – його, бачте, дружиною. Так, він такий. Це дивна людина, і те, що ми говорили про різні про нього думки, цілком можливо. Його може змінити на два‑три дні якась книжка. Він піддається навіюванню і сам же викликає його, спокусившись доброчесним, наприклад, героєм або мелодраматичним негідником з «іскрою в душі». А? – Вона засміялася. – Ну, ось бачите тепер самі. Але його основа, – сказала вона з переконанням, – це казна‑що! Спочатку він, принаймні, у нас, був іншим. Лише зрідка чули про різні його подвиги, на що не звертали уваги.
Я мовчав, вона посміхнулася своєму роздуму.
– Та, що біжить по хвилях! – сказала Біче, відкидаючись і чіпаючи напівмаску, яка лежала у неї на колінах. – Батько дуже старий. Не знаю, хто старіший – він чи його ціпок; він уже не ходить без ціпка. Але гроші ми отримали. Тепер, з відстані всього величезного, довго, бурхливо, щасливо і змістовно прожитого ним свого життя, образ моєї матері дедалі ясніший, чіткіший для нього, і пам’ять про те, що пов’язане з нею, гостра. Я бачу, як він мордується через те, що «Та, що біжить» ходить туди‑сюди з мішками, затягана злодійською рукою. Я взяла чек на сім тисяч… Ось‑ось, читаю в ваших очах: «Відважна, смілива»… Річ у тому, що у Ґезі є, – так мені здається, звичайно, – певна повага до мене. Це не завадить йому взяти гроші. Таке поєднання почуттів називається психологією. Я довідалась і вирішила зробити моєму старому сюрприз. У Ліссі, куди вказували мої довідки, я розминулася з Ґезом всього на один день; не знаючи, зайде він у Лісс або вирушить просто в Гель‑Г’ю, я приїхала сюди на потязі, бо все одно він тут повинен бути, це мені вірно передали. Писати йому безглуздо й ризиковано: мій лист не повинен опинитися в цих руках. Тепер я готова дивуватися ще і ще – спочатку геть усьому, що зіштовхнуло нас з вами. Я дивуюся також своїй відвертості – не тому, що ніби я не бачу, що розмовляю з джентльменом, але… це не в моєму характері. Я, здається, схвилювалася. Ви знаєте легенду про Фрезі Ґрант?
– Знаю.
– Бо ж це – «Та, що біжить». Оригінальне місто Гель‑Г’ю. Я дуже його люблю. Строго кажучи, ми, Сеніелі, – герої свята: у нас є корабель з цією назвою – «Та, що біжить по хвилях»; крім того, моя мати родом із Гель‑Г’ю, вона – прямий нащадок Вільямса Гобса, одного із засновників міста.
– Чи відомо вам, – сказав я, – що корабель відступлено Брауну так само уявно, як ваш батько продав його Ґезу?
– О так! Але Браун не має до цього жодного стосунку. Зобов’язаний зробити все Ґез. Ось і Ботвель.
Наближаючись, Ботвель дивився на нас між фігур натовпу і, бачачи, що ми мовчки вичікувально на нього дивимося, поквапився дійти.
– Уявіть, що сталося, – сказала йому Біче. – Наш новий знайомий, Томас Гарвей, плавав на «Тій, що біжить» із Ґезом. Ґез тут або скоро буде тут.
Вона не додала нічого більше про цю історію, дозволяючи мені, якщо я хочу сам, повідомити про сварку і злочин Ґеза. Мене зворушив її такт; коротко підтвердивши слова Біче, я промовчав про подробиці своєї мандрівки.
Біче сказала:
– Мене впізнали випадково, але у дуже, дуже складний спосіб. Я вам розповім. Тут ми відкрили душу одне одному.
Вона пояснила, що я знаю її завдання в справжніх обставинах.
– Так, – сказав Ботвель, – похмурий пірат переслідує нашу Біче з кинджалом в зубах. Це вже всі знають; настільки, що іноді навіть обговорюють, коли немає іншої теми.
– Смійтеся! – вигукнула Біче. – А мені, без сміху, доведеться відбути неприємну розмову!
– Ми разом з Гарвеем увійдемо до Ґеза, – сказав Ботвель, – і будемо при розмові.
– Тоді нічого не вийде. – Біче зітхнула. – Ґез помститься нам всім крижаною ввічливістю, і я залишуся ні з чим.
– Вас не турбує… – Я не зумів закінчити питання, але дівчина чудово зрозуміла, що я хочу сказати.
– О‑о! – зауважила вона, змірявши мене ясним поштовхом погляду. – Проте ніч чудес затягнулася. Нам йти, Ботвель. – Раптом пожвавившись, засміявшись так, що стала зовсім іншою, вона написала в маленькому записничку кілька слів і подала мені.
– Ви будете у нас? – сказала Біче. – Я даю вам свою адресу. Стара гарна вулиця, старий будинок, двоє старих і я. Що його нам робити? Я вас запрошую до обіду завтра.
Я подякував, після чого Біче і Ботвель встали. Я пройшов з ними до вихідних дверей зали, пробиваючись у маскарадному натовпі. Біче подала руку.
– Отже, ви все пам’ятаєте? – сказала вона, ледве усміхнувшись і дивлячись з лукавством. – Навіть те, що відбувається на набережній? (Ботвель посміхався, не розуміючи.) Правда, пам’ять – жахлива річ! Згодні?
– Але не в цьому разі.
– А в якому? Ну, Ботвелю, це все варто розповісти Герді Торнстон. Її надовго зацікавить. Не гнівайтеся, – звернулася до мене дівчина, – я маю жартувати, щоб не засумувати. Все складно! Так усе складно. Все життя! Мені дійняли до живого в тому, чого я не розумію, але дуже хочу зрозуміти. Ви мені допоможете завтра? Наприклад, ці дві сукні. Ту т є питання! До побачення.
Коли вона відвернулася, йдучи з Ботвелем, її обличчя – як я бачив його профіль – стало стурбованим і здивованим. Вони пройшли, тихо розмовляючи між собою, у двері, де обидва одночасно обернулися поглянути на мене: вгадавши цей рух, я сам повернувся, щоб піти. Я зрозумів, як дорога мені ця, лише тепер знайома дівчина. Вона пішла, але досі ніби лишалася тут.
Отримавши град поштовхів, оскільки ішов цілком занурений у свої думки, я нарешті спам’ятався і вийшов із зали по сходах, до бокового виходу на вулицю. Спускаючись, я згадав, як лише годину тому спускалася по цих сходах Дезі, задумливо мнучи торочки сукні, і смиренно, від усієї душі побажав їй доброї ночі.

Розділ XXIV

Зголоднівши, я знайшов поблизу невеликий ресторан, і хоча важко було пробитися в хмільній тісняві входу, я сяк‑так протиснувся всередину. Всі столи, проходи, місця у буфета були зайняті; яскраве світло, тютюновий дим, пісні серед шуму і криків абсолютно закружляли мою увагу. Знайти місце, щоб присісти, було так само легко, як протягнути канат у вушко голки. Незабаром я зневірився сісти, але була надія, що звільниться фут простору біля буфету, куди я одразу ж і кинувся, коли це сталось, і почав їсти стоячи, власноруч наливаючи собі з нашвидку відкоркованої пляшки. У цій обстанові не хотілося затримуватися. В цей час за спиною пролунав шум суперечки. Невідомий чоловік розштовхував натовп, протискуючись до буфету і відповідаючи нахабним сміхом на обурення відвідувачів. Щойно я придивився до нього, як, кинувши їсти, вибрався з натовпу, охоплений раптовим гнівом: цією людиною був Сінкрайт.
Намагаючись відштовхнути і мене, Сінкрайт побіжно оглянувся; тоді, затримавши його погляд своїм, я сказав:
– Добрий вечір! Ми ще раз зустрілися з вами!
Побачивши мене, Сінкрайт так перелякався, що позадкував на натовп. Якусь мить весь його вигляд висловлював пристрасну, болісну тугу, бажання бігти, сховатися, – хоча втекти в цій тісноті змогла б хіба лише кішка.
– Пфе! Пфе! – сказав він нарешті, витираючи під козирком лоб тилом руки. – Я весь тремчу! Я такий радий, такий щасливий, що ви живі! Я не винен, клянусь! Це – Ґез. Заради бога, вислухайте, і ви про все дізнаєтеся! Яка це була божевільна ніч! Будь проклятий Ґез; я перший буду вашим свідком, бо я ніякого стосунку до цієї справи не маю!
Я не сказав йому ще нічого. Я тільки дивився, але Сінкрайт, схопивши мене за руку, говорив дедалі переляканіше, чимраз голосніше. Я відняв руку і сказав:
– Вийдемо звідси.
– Звичайно… Я завжди…
Він кинувся за мною, як собака. В його потрясіння можна було вірити то більше, що на «Тій, що біжить», як я дізнався від нього, чекали і боялися мого повернення в Дагон. Тоді ми були від Дагона на відстані всього п’ятдесяти з невеликим миль. Один Бутлер думав, що може статися найгірше.
Я повів його за ріг у провулок, де, сівши на східцях біля замкненого під’їзду, вибив з Сінкрайта всю розумову й словесну куряву щодо моєї справи. Як я правильно очікував, Сінкрайт, бачачи, що його не вдарили, скоро оговтався, але говорив так шанобливо, так улесливо й уважно вислуховував найменше моє зауваження, що ця полум’яна бадьорість дорого обійшлася йому.
Сталося таке.
З самого першу, коли я сів на корабель, Ґез заходився снувати думки, яким чином йому від мене звільнитися, утримавши гроші. Він планував усяке. Так, наприклад, думав оголосити, що «Та, що біжить по хвилях» вирушить з Дагона в Сумат. Ґез думав, що я не захочу далекої подорожі і вийду в першому порту. Однак такий план міг зробити його смішним. Його настрій, після відплиття з Лісса, став дуже поганим, дратівливим. Він постійно повторював: «З цим проклятущим Гарвеєм ускочимо ми в клопіт».
– Я відчував його ніжну любов, – сказав я, – але чи не можете ви пояснити, чому він так мене ненавидить?
– Присягаюся вам, не знаю! – вигукнув Сінкрайт. – Можливо… важко сказати. Він, бачте, забобонний.
Хоча мені нічого не вдалося з’ясувати, але я відчув, що він щось замовчує. Потім Сінкрайт перейшов до скандалу. Ґез поклявся жінкам, що я прийду за стіл, оскільки дами хотіли кров з носа бачити «таємничого», за їхніми словами, пасажира і дражнили Ґеза моїм презирством до його товариства. Та жінка, яку вдарив Ґез, закладалася, що я прийду на виклик Сінкрайта. Коли цього не сталося, Ґез розлютився на всіх. Жінки пливли в Гель‑Г’ю; тепер вони покинули судно. «Та, що біжить» прийшла вчора ввечері. За словами Сінкрайта, він бачив їх вперше і не знає, хто вони. Після бійки Ґез спочатку хотів кинути мене за борт, і стало великого клопоту його утримати. Але стосовно шлюпки капітан лютував аж підскакував. Він збожеволів од люті. Задля успіху цього задуму він ладен був накласти на себе руки.
– Тут, – говорив Сінкрайт, – тобто коли ви вже сіли в човен, Бутлер схопив Ґеза за плечі і став трясти, кажучи: «Схаменіться! Ще не пізно. Поверніть його!» Ґез став ніби відходити. Він ще нічого не говорив, але вже насторожив вуха. Можливо, він і зробив би це, якби його міцніше притиснути. Але тут з’явилася дама, – ви знаєте…
Сінкрайт зупинився, не знаючи, чи дозволено йому піднімати це питання. Я кивнув. У мене був вибір: чи запитати, звідки з’явилася вона, – і тим, звісно, дати привід визнати себе брехуном – чи підтримати зручну простоту здогадок Сінкрайта. Щоб зупинитися на другому, я заявив:
– Так. І ви не могли зрозуміти?!
– Ясно, – сказав Сінкрайт, – вона була з вами, але як? Цим ми всі були вражені. Всього хвилину вона і була на палубі. Коли стало нам зле від переляку, – чого було думати про все це? Ґез знову збожеволів. Він хотів затримати її, але якось сталося так, що вона поминула його і стала біля трапа. Ми скам’яніли. Ґез наказав спустити трап. Ви від’їхали з нею. Тоді ми кинулись у вашу каюту, і Ґез божився, що вона прийшла до вас вночі в Ліссі. Інакшого пояснення годі було знайти. Але після всього, що сталося, він почав так закладати, як я ще не бачив, і твердив, що ви все підлаштували навмисне, і про це він коли‑небудь дізнається. Наступного дня не було жалюгіднішого боягуза під щоглами усього світу, ніж Ґез. Він тільки й торочив що про в’язницю, каторжні роботи і двадцять разів на добу напучував усіх, що і як говорити, коли ви потягнете його до суду. Матросам він роздавав гроші, напував їх горілкою, обіцяв подвійну платню, – все, щоб вони посвідчили, що ви самі купили у нього шлюпку.
– Сінкрайте, – сказав я після мовчання, у якому в мене намітився непоганий план, корисний для Біче, – ви міцно вхопилися за двері, коли я їх відкрив…
– Клянуся!.. – почав Сінкрайт і замовк на першому моєму русі.
Я правив далі:
– Це було , а тому даремно звиватися. Наслідки не вимагають коментарів. Я не згадаю про вас на суді за однієї умови.
– Говоріть‑но, заради бога; я зроблю все!
– Умова зовсім не важка. Ви жодного слова не скажете Ґезу про те, що бачили мене тут.
– Готовий промовчати сто років: вибачте мені!
– Так. Де Ґез – на судні чи на березі?
– Він з’їхав у невеликий готель на набережній. Він зветься «Вітрило і Пара». Якщо ви хочете, я проведу вас до нього.
– Думаю, що розшукаю сам. Ну, Сінкрайте, поки що наша розмова закінчена.
– Може, я ще чимось буду вам корисний?
– Поменше пийте, – сказав я, трохи лагідніше зважаючи на його переляк і рабство. – А також залиште Ґеза.
– Клянуся… – почав він, але я вже встав. Не знаю, чи далі сидів він на сходах під’їзду, чи пішов до шинку. Я залишив його у провулку й вийшов на площу, де біля столу коло пам’ятника не було вже нікого з колишньої компанії. Я запитав про Кука, на що отримав вказівку, що Кук просив мене йти до нього в готель.
Рух дедалі убавлявся. Юрба розходилася; двері замикалися. Із сутінків висоти дивилася на місто, яке засинало, «Та, що біжить по хвилях», і я попрощався з нею як з живою.
Коли я розшукав готель, куди мене запросив Кук, і мене провели до нього, він був саме у ліжку. Почувши шурхотіння, Кук розплющив очі, але вони знову закрилися. Він знову відкрив їх. Але однаково спав. З крайнього зусилля цих сплячих, тупо відкритих очей я бачив, що він силкується сказати щось люб’язне. Утома, мабуть, була велика. Знесилівши, Кук зітхнув, пробубнів, впізнавши мене:
– Улаштовуйтеся, – і із тріском завалився на інший бік. Я ліг на поставлене друге ліжко й негайно закрив очі.
Пітьма стала валитися вниз; кімната перевернулась, і я майже зразу заснув.

Розділ XXV

Лягаючи, я знав, що засну міцно, але встати хотів рано, і це бажання – рано встати – несвідомо розбудило мене. Коли я відкрив очі, пам’ять була порожня, як після непритомності. Я не міг піймати жодної думки, поки не побачив випнуту нижню губу сплячого Кука. Тоді неясне прояснилося, і, миттєво відновивши події, я взяв зі стільця годинника. На моє щастя, було всього пів на десяту ранку.
Я тихо одягся й, намагаючись не розбудити свого хазяїна, спустився до загальної зали, де зажадав міцного чаю й письмове приладдя. Ту т я написав дві записки: одну – Біче Сеніель, повідомляючи їй, що Ґез перебуває в Гель‑Г’ю, із зазначенням адреси; другу – Проктору з проханням віддати мої речі гінцеві. Не знаючи, чи буде зручно нагадувати Дезі про нашу зустріч, я обмежився в цьому листі лише простим привітом для неї. Відправивши записки через двох комісіонерів, я вийшов з готелю в перукарню, де пробув із півгодини.
Час спливав дуже швидко. Коли я подався на пошуки Ґеза, було вже чверть на одинадцяту. Стояв пекучий день. Не знаючи вулиць, я витратив ще біля двадцяти хвилин, тому що помилково вийшов на набережну в її дальньому кінці й повернув назад. Побоюючись, що Ґез піде у своїх справах або сховається, якщо Сінкрайт не дотримався клятви, а понад усе бажаючи випередити Біче, заради придуманого мною плану обмеження Ґеза, зробивши його поступливим у справі корабля Сеніелів, – я найняв візника. Незабаром я був біля готелю «Вітрило й Пара», білого брудного будинку, зі скляною галереєю другого поверху, крамницями й трактиром унизу. Вхід вів через ворота, ліворуч, по темних і крутих сходах. Я зупинився на хвилю, аби зібратися з думками, й почув квапливі, кроки, що доганяли мене. «Зупиніться!» – сказала захекана людина. Я обернувся.
Це був Бутлер з його важкою посмішкою.
– Ходімо на сходи, – сказав він. – Я теж іду до Ґеза. Я бачив, як ви їхали, і полегшено зітхнув. Можете мені не вірити, якщо хочете. Побіг наздоганяти вас. Страшна, мерзенна справа, що казати! Але не можна було перешкодити йому. Якщо я винен, то в тому, чому йому не можна було перешкодити. Ви розумієте? Ну, байдуже. Але я був на вашому боці; це так. Утім, від вас залежить – знатися зі мною або дивитися як на ворога.
Не знаю, чи був я радий зустріти його. Гнівний сумнів боровся в мені з несвідомою довірою до його слів. Я сказав: «Його рано судити». Слова Бутлера звучали правильно; у них був і гіркий докір собі, й щира радість бачити мене живим. Крім того, Бутлер був зовсім тверезий. Поки я мовчав, за фасадом, у глибині величезного двору, почулися шум, лемент, наполегливі накази. Та м щось відбувалося. Не звернувши на це особливої уваги, я став підніматися сходами, сказавши Бутлеру:
– Я схильний вам вірити; але не будемо тепер говорити про це. Мені потрібен Ґез. Будь ласка, покажіть, де його кімната, і йдіть, тому що у мене має бути дуже серйозна розмова.
– Добре, – сказав він. – Ось йде жінка. Довідаємося, чи прокинувся капітан. Мені треба йому сказати всього два слова; потім я піду.
Тим часом ми піднялися на другий поверх і йшли по тісному коридору з виходом на скляну галерею ліворуч. Праворуч я побачив ряд дверей, – четверо або п’ять, – розділених неправильними проміжками. Я зупинив жінку. Товста криклива особа років сорока із покритою хусткою головою й щіткою в руках, довідавшись, що ми цікавимося, чи вдома Ґез, люто показала на протилежні двері в дальньому кінці.
– Чи він удома – не хочу й не бажаю знати! – відрубала вона, швидко заштовхуючи пальцями під хустку брудне волосся, що вибилося, і збуджуючись. – Тупайте самі й дізнавайтеся, але я до цього негідника більше ні кроку. Як він на мене гаркнув учора! Свиня й негідник ваш Ґез! Я думала він мене стукне. «Шуруй геть!» Це – мені! Удома, – скінчила вона, люто зітхнувши, – уже стріляв. Я на дзвінки не йду, хай йому грець: так він тепер стріляє в стелю. Це він вимагає, щоб прийшли. Недавно знову пальнув. Ідіть, і якщо запитає, чи не бачили ви мене, можете сказати, що я йому не слуга. Та м жінка, – додала товстуха. – Розпусник!
Вона зникла, махаючи щіткою. Я подивився на Бутлера. Він стояв, задумливо розглядаючи двері. За ними було тихо.
Я постукав, спочатку неголосно, потім сильно. Двері ворухнулися, отже, були не на ключі, але нам ніхто не відповів.
– Стукайте голосніше, – сказав Бутлер, – він, певно, знову заснув.
Згадавши слова прислуги про жінку, я знизав плечима й постукав знову. Двері відкрилися ширше; тепер між нею й одвірком можна було просунути руку. Я раптом відчув, що там нікого нема, і повідомив це Бутлеру.
– Та м нікого нема, – підтвердив він. – Дивно, але правда. Ну що ж, давайте відкриємо.
Тоді я, зважившись, штовхнув двері, що, відійшовши, ударилися у велику шафу, і ввійшов, украй вражений тим, що Ґез лежить на підлозі.

Розділ XXVI

– Так, – сказав Бутлер після мовчання, що підтвердило смерть, – можна було стукати голосно або тихо – однаково. Куля в чоло, точно так, як ви хотіли.
Я підійшов до трупа, обійшовши його подалі, щоб не ступити в кров, яка підтікала до порога із простреленої голови Ґеза.
Він лежав на спині, біля стола, посередині кімнати, навскіс до входу. На ньому був білий костюм. Зігнута права нога відвалилася коліном до дверей; розставлені й теж зігнуті руки мали такий вигляд, ніби він намагався піднятися. Одне око було наполовину відкрите, інше, здавалося, виглядає з‑під застиглих вій. Кров, що розтеклася по обличчю й підлозі, не рухалася, відбиваючи, як калюжа, сусідній стілець; рана над переніссям злегка напухла. Ґез умер не більше ніж за півгодини, може бути – годину тому. Велика кімната мала неприбраний вигляд. На підлозі блищали револьверні гільзи. Диван, на якому валялися газети, порожні пляшки по кутках, склянки й недопита сулія на столі, серед сигар, краваток і рукавичок; біля дверей – темна старовинна шафа, у бік якої упиралося залізне ліжко з наспіх накинутою ковдрою, – от усе, що я встиг роздивитися, оглянувшись декілька разів. За головою Ґеза лежав револьвер. У задній стіні, за столом, було розчинене вікно.
Двері, стукнувшись об шафу, відскочили, почавши повільно закриватися самі. Бутлер, помітивши це, розчахнув їх навстіж і закріпив.
– Нам не слід закриватися, – резонно запримітив він. – Ну що ж, треба йти кликати, оголосити, що капітан Ґез убитий, – убитий або застрелився. Він мертвий.
Ні він, ні я не встигли вийти. Із двох боків коридору пролунав шум; праворуч хтось біг, ліворуч квапливо йшли декілька людей. Огрядний чоловік з подвійним підборіддям і похмурим лицем заглянув у двері; його обличчя дико здригнулося, і він пробіг повз, махаючи рукою до себе; майже негайно він повернувся й увійшов першим. Розсудливість вимагала не проявляти метушливості, тому я залишився, як стояв, біля стола. Бутлер, походивши, сів; він був вельми блідий і нервово потирав руки. Потім він підвівся знову.
Першим, як я вже зауважив, вбіг огрядний чоловік. Він розгубився. Потім, серед юрби, що раптово нахлинула, – осіб з п’ятнадцять, – з’явилася молода жінка або дівчина у світлому смугастому костюмі й капелюсі із квітами. Вона була тісно оточена й уважно, обережно спокійна. Я змусив себе впізнати її. Це була Біче Сеніель, яка, щойно ввійшовши й помітивши мене тут, сказала: «Ці люди мені невідомі».
Я зрозумів. Мабуть, це зрозумів і Бутлер, що бачив у Ґеза її зовсім схожий портрет, оскільки злякано глянув на мене. Отже, вразившись, ми й далі її не знали . Вона цього хотіла, мабуть, мала на те причини. Поки, серед шуму й вигуків, якими ще більше жахали себе всі ці люди, що вдерлися сюди й здригнулися, я запитав Біче поглядом. «Ні», – сказали її ясні, суворо спокійні очі, і я зрозумів, що моє питання просто безглузде.
Ти м часом як юрба жінок і чоловіків, які набилися у кімнату і частина яких стояла у дверях, хором щось вигукувала біля мерця, – Біче, відкинувши з дивана газети, сіла і злегка зітхнула. Вона трималася прямо й замкнуто. Вона постукувала пальцями об ручку дивана, потім, з виразом людини, що обережно переходить брудну вулицю, глянула на Ґеза й, зморщившись, відвела погляд.
– Ми затримали її, коли вона сходила по сходах, – оголосив високий чоловік у жилеті, без капелюха, з худим жадібним обличчям. Він штовхнув червону від страху дружину. – Ось, те саме скаже дружина. Агов, хазяїне! Гарден! Ми обоє затримали її на сходах!
– А ви хто такий? – запитав Гарден, оглядаючи мене. Це був огрядний чолов’яга, що вбіг першим.
Жінка, яка зустріла нас у коридорі, усе ще була зі щіткою. Вона виступила й показала на Бутлера, потім на мене.
– Бутлер і той джентльмен щойно прийшли, вони ще запитували – чи дома Ґез. Ну, ось – тільки зайти сюди.
– Я помічник убитого, – сказав Бутлер. – Ми прийшли разом; постукали, увійшли й побачили.
Тепер увага всіх була зосереджена на Біче. Ті, хто ввійшов, повідомили Гардену, що хлопчик, який пробігав двором, помітив ошатну молоду даму, яка зіскочила з вікна на сходи. Ці сходи, як я побачив, виглянувши у вікно, вели під дах будинку, проходячи навскіс нагору стіни, і на невеликій відстані під вікном мали платформу. Біче спробувала було зійти донизу, потім піднялася нагору і зупинилася за виступом фасаду. Хлопчик сказав про це жінці, що вийшла у двір, та покликала чоловіка, що працював у сараї, і коли вони обоє попрямували до сходів, гримнув постріл. Він пролунав у будинку, але де, – свідки не могли знати. Біче вже йшла внизу, повз стіну, прямуючи до воріт. Її зупинили. Ще кілька людей вибігли на шум. Біче намагалася піти. Затримана, вона не хотіла нічого говорити. Коли якийсь чоловік намірився схопити її за руку, вона перестала пручатися й оголосила, що вийшла від капітана Ґеза тому, що вона була замкнена в кімнаті. Потім всі піднялися в коридор і тепер не сумнівалися, що піймали вбивцю.
Поки відбувалися всі ці пояснення, я був такий приголомшений, збитий з пантелику і суперечливий у думках, що, хоча уникав довго дивитися на Біче, все‑таки ще раз запитав її поглядом, непомітно для інших, і негайно її погляд мені точно відповів: «Ні». Втім, досить було бачити її нехитру непричетність до всього, що відбувалося. Я подивувався цьому піднесеному самовладанню в такому місці й при гнітючих обставинах. Усе, що говорилося навколо, вона вислухувала з увагою, очевидно, найбільше намагаючись зрозуміти, як трапилася несподівана трагедія. Я помітив деякі погляди, які ніби совістили зупинятися на її обличчі, так було воно не схоже на те, щоб їй бути тут.
Серед загального хвилювання за стіною пролунали кроки; люди, що стояли в дверях, відступили, пропустивши представників влади. Увійшов комісар, високий чоловік в окулярах, з довгастим діловим обличчям; за ним лікар і два полісмени.
– Хто виявив труп? – запитав комісар, оглядаючи юрбу.
Я, а потім Бутлер повідомили його про свій похмурий візит.
– Ви залишіться. Хто хазяїн?
– Я, – Гарден приніс до стола стільця, і комісар сів; розставивши коліна й опустивши між них стиснуті руки, він якийсь час дивився на Ґеза, тоді як лікар, піднявши важку руку й пом’явши пальцями шкіру на чолі вбитого, констатував смерть, що сталася на його думку, не більш як півгодини тому.
Худий чоловік у жилеті знову виступив вперед і, вказуючи на Біче Сеніель, пояснив, як і чому вона була затримана у дворі.
З появою поліції Біче не змінила положення, лише поглядом нагадала мені, що я не знаю її. Тепер вона встала, очікуючи питань; комісар теж устав, причому по виразу його обличчя було видно, що він визнає рідкісність такого випадку у своїй практиці.
– Прошу вас сісти, – сказав комісар. – Я зо бо‑в’язаний скласти попередній протокол. Оголосіть ваше ім’я.
– Воно залишиться невідомим, – відповіла Біче, сідаючи на попереднє місце.
Вона підняла голову й, почавши було червоніти, прикусила губу.
Комісар сказав:
– Хазяїне, видаліть всіх, залишаться – ви, дама й от ці два джентльмени. Невідома, поясніть вашу поведінку й присутність у цьому будинку.
– Я нічого не поясню вам, – сказала Біче так рішуче, хоча м’яким тоном, що комісар з особливою увагою подивився на неї.
Ти м часом всі, крім Біче, Гардена, мене й Бутлера, покинули кімнату. Двері закрилися. За ними чутно було шепіт і обережні кроки цікавих.
– Ви відмовляєтеся відповідати на запитання? – запитав комісар з тією дозою офіційного жалю до молодості й краси головної дійової особи сцени, яка була відпущена йому характером його служби.
– Так. – Біче кивнула. – Я відмовляюся відповідати. Але я бажаю зробити заяву. Я вважаю це необхідним. Після того ви або припините допит, або він буде тривати у слідчого.
– Я слухаю вас.
– Звичайно, я непричетна до цього нещастя або злочину. Ні тут, ні в місті немає жодної людини, яка знала би мене.
– Це – все? – спитав комісар, записуючи її слова. – Або, можливо, подумавши, ви побажаєте що‑небудь додати? Як ви бачите, відбулося убивство або самогубство – ми, поки що, не знаємо. Вас бачили, як ви зістрибнули з вікна кімнати на платформу зовнішніх сходів. Поставте себе на моє місце з погляду ставлення до ваших дій.
– Вони підозрілі, – сказала дівчина з виглядом людини, що ретельно обдумує кожне слово. – Із цим нічого не поробиш. Але в мене є свої міркування, є причини, достатні для того, щоб сховати ім’я й промовчати про те, що сталося зі мною. Якщо не буде відкритий убивця, я, звичайно, буду змушена дати своє – о! – дуже нескладне свідчення, але оголосити хто я, тепер, з усім тим, що змусило мене з’явитися сюди, мені не можна. У мене є батько, вісімдесятилітній старий. У нього вже був удар. Якщо він прочитає в газетах моє прізвище, це може його вбити.
– Ви боїтеся розголосу?
– Єдино. Крім того, свідчення по суті пов’язане з моїм ім’ям, і, оголосивши, у чому була справа, я, таким чином, однаково що назву себе.
– Так, – сказав комісар, піддаючись її розважливому тону, що став центром настрою всієї сцени. – Але чи не здається вам, що, відмовляючись дати пояснення, ви знищуєте істотну частину дізнання, що, звичайно, відповідає вашому інтересу?
– Не знаю. Можливо, і ні. У цьому‑то й горе. Я повинна чекати. З мене досить свідомості непричетності, якщо вже я не можу інакше допомогти собі.
– Однак, – заперечив комісар, – не чекаєте ж ви, що винний з’явиться й сам назве себе?
– Це саме те єдине, на що я сподіваюся поки. Відкриє себе, або відкриють його.
– Ви маєте зброю?
– Я не ношу зброї.
– Почнемо по черзі, – сказав комісар, записуючи почуте.

Розділ XXVII

Поки відбувалася розмова, я, слухаючи її, обмірковував, як відвести цю, – попри зовнішність і манеру Біче, що заперечували злочин, – яскраву й сильну підозру, сповнену суперечностей. Я сидів між вікном і столом, задумливо вертячи в руках нарізний прогонич із глухою гайкою. Я механічно взяв його з маленького стола біля стіни й, натискаючи гайку, помітив, що вона згвинчується. Бутлер сидів поруч. Розсіяний інтерес до такого дивного пристрою на глухому кінці прогонича змусив мене зняти гайку. Тоді я побачив, що він висвердлений і вщерть набитий щільною темною масою, що нагадувала засохлу фарбу. Я не встиг колупнути дивну начинку, як, швидко підсунувшись до мене, Бутлер провів ліву руку за моєю спиною до цієї речі, яку я продовжував оглядати, і, давши мені зрозуміти поглядом, що це варто сховати, взяв його в мене, мерщій сунувши в кишеню. При цьому він кивнув. Ніхто не помітив його рухів. Але я встиг відчути легкий запах опіуму, хай він і миттю розвіявся. Цього було досить, щоб я зазнав облудного поштовху думок, що ніби кинули раптом світло на події ранку, і другого, слідом за цим, більш зрозумілого, тобто усвідомлення того, що бажання Бутлера приховати таємне провезення отрути нічого не пояснює в плані вбивства й нічим не рятує Біче. Мало того, відносно мовчання Бутлера щодо її імені, – а як я вже говорив, портрет у каюті Ґеза не залишав йому сумнівів, – я думав, що хоча й не розумію нічого, але буде краще, якщо прогонич зникне.
Давши Біче спокій, комісар зайнявся револьвером, який лежав на підлозі, коли ми ввійшли. У ньому було сім гнізд, і всі кулі виявилися на місці.
– Ви можете сказати, чий це револьвер? – запитав комісар Бутлера.
– Це його револьвер, – відповів моряк. – Ґез ніколи не розлучався з револьвером.
– Чи це точно його револьвер?
– Це його револьвер, – сказав Бутлер. – Він мені знайомий, як кавник – кухареві.
Лікар оглядав рану. Куля пройшла крізь голову й застрягла в стіні. Було неважко витягти її зі штукатурки, що комісар зробив цвяхом. Вона була пом’ята, меншого калібру й більшої довжини, ніж куля в револьвері Ґеза; окрім того – нікельована.
– Ріверс‑Бульдог, – сказав комісар, підкидаючи її на долоні. Він опустив кулю в кишеню портфеля. – Убитий не скористався своїм кольтом.
Обшук у речах не дав ніяких вказівок. З кишень Ґеза поліцейські витягли хустку, портсигар, годинники, кілька листів і товсту пачку асигнацій, загорнених у газету. Перерахувавши гроші, комісар оголосив значну суму: п’ять тисяч фунтів.
– Він не був пограбований, – сказав я, схвильований цією обставиною, тому що зростаюча складність події оберталася все у гірший для Біче бік.
Комісар подивився на мене, як у вікно. Він нічого не сказав, але дуже здивувався. Після цього почали допитувати хазяїна, Гардена.
Розповівши, що Ґез зупиняється в нього учетверте, що платив добре, щедро давав прислузі, іноді не ночував удома й був, загалом, неспокійним гостем, Гарден отримав пропозицію перейти до справи по суті.
– О дев’ятій годині моя служниця Пеґґі прийшла в буфет і сказала, що не піде на дзвінки Ґеза, тому що він учора обійшовся з нею грубо. Незабаром спустився капітан, вилаяв мене й Пеґґі й випив віскі. Не бажаючи з ним зв’язуватися, я обіцяв, що Пеґґі буде йому слугувати. Він заспокоївся й пішов нагору. Я був зайнятий розрахунком з постачальником і, десь о десятій почув постріли, не пам’ятаю скільки. Ґез погрожував, ідучи, що дзвонити більше він не має наміру, – буде стріляти. Не знаю, що було в нього з Пеґґі, пішла вона до нього чи ні. Незабаром знову прийшла Пеґґі й стала ридати. Я запитав, що трапилося. Виявилося, що до Ґеза з’явилася дама і що їй страшно було не йти й страшно йти, якщо Ґез подзвонить. Я таки випитав, що вона йти не має наміру, і, самі знаєте, настрахав. Отут мене ще розсердили механіки зі «Спрінга»; вони допитувалися, скільки трупів набирається до вечора в моєму готелі. Я пішов сам і побачив капітана Ґеза, що стояв на галереї з цією панянкою. Я очікував лементу, але він повернувся й довго дивився на мене з посмішкою. Я зрозумів, що він мене просто не бачить. Я почав говорити про стрілянину й нарікати йому. Він сказав: «Якого дідька ви тут?» Я запитав, що він хоче. Ґез сказав: «Поки нічого». І вони обоє пройшли сюди. Постачальник чекав; я повернувся до нього. Потім пройшло, мабуть, з півгодини, як знову пролунав постріл. Мене це почало турбувати, тому що Ґез був тепер не один. Я побіг нагору і, уявіть, побачив, що мешканці сусіднього будинку (у нас загальний двір) поспішають мені назустріч, а серед них ця невідома панянка. Двері Ґеза були розкриті навстіж. Там стояли двоє: Бутлер – я знаю Бутлера – і з ним ось вони. Я заглянув, побачив, що Ґез лежить на підлозі, потім увійшов разом з іншими.
– Покличте жінку, Пеґґі, – мовив комісар. Не треба було далеко ходити за нею, тому що вона совалася біля кімнати; коли Гарден відкрив двері, Пеґґі поспішила витерти фартухом ніс і рішуче підійшла до стола.
– Розповідайте, що вам відомо, – запропонував комісар після звичайних запитань: як звуть і скільки років.
– Він умер, я не хочу говорити поганого, – урочисто вимовила Пеґґі, кладучи руку під груди. – Але тільки вчора я була так скривджена, як ніколи. З цього все почалося.
– Що почалося?
– Я не те кажу. Він прийшов учора пізно; так, Ґез. Кімнату він, ідучи, замкнув, а ключ взяв із собою, ось чому я не могла прибрати. Я ще не спала; я чула, як він стукає нагорі: йде, отже, додому. Я піднялася приготувати йому постіль і стала робити отут, там – ну, що потрібно. Він стояв увесь час спиною до мене, п’яний, а руку тримав у кишені, за пазухою. Він все поглядав, коли я піду, і раптом закричав: «Іди геть звідси!» Я заперечила, звичайно (Пеґґі з гідністю стисла губи, так що я уявив її обличчя у мить викрику), я заперечила щодо моїх обов’язків. «А це ти бачила?» – закричав він. Тобто чи бачила я стілець. Тому що він став махати стільцем над моєю головою. Що мені було робити? Він чоловік і, звичайно, сильніший мене. Я плюнула й пішла. Ось він ранком дзвонить…
– Коли це було?
– Годині о восьмій. Я б і хвилини помітила, коли б знала, що так буде. Я вже вирішила, що не піду. Нехай краще мене проженуть. Я свою справу знаю. Мене обвинувачувати нема чого й нема чого.
– Ви невинні, Пеґґі, – сказав комісар. – Що ж було після дзвінка?
– Ще дзвінок. Так як всі верхні пішли рано, то я знала, хто це мене вимагає.
Біче, що уважно слухала розповідь гарячого п’ятипудового жіночого серця, посміхнулася. Я був радий бачити цей доказ її нервової снаги.
Пеґґі вела далі:
– …почав дзвонити на різні манери й усе під чужий дзвінок; сам же він дзвонить коротко: раз, два. Пустив трелю, потім почав теленькати добродушно й – знову своїм, коротким. Я пішла в буфет, куди він незабаром прийшов і випив, але мене не помітив. Сипонув лайкою. Як він пішов, хазяїн заходився виговорювати мені: «Мерщій до нього, Пеґґі; він ще зрешетить стелю», – тобто стріляти почне. Мене, знаєте, цим не злякаєш. У нас і не те буває. Пан комісар пам’ятає, як торік мексиканці заклали двері барикадою й билися: проти шістьох – три.
– Ви хоробра жінка, Пеґґі, – перебив комісар, – але це давня справа. Кажіть про це.
– Так, я не боягузка, це всі скажуть. Якщо моє життя розповісти, – буде роман. Отож, почало стукати там, у Ґеза. Значить, всаджує в стелю кулі. І ось, гляньте…
Справді, поперечна товста балка стелі мала такий вигляд, наче в неї влучив цілий випал. Комісар порахував дірки й звірив із кількістю знайдених на підлозі набоїв; ці цифри збіглися. Пеґґі розповідала:
– Я пішла до нього; пішла не з переляку, пішла я єдино з жалю. Людина, так би мовити, не тямиться. Тоді я була надворі, а тому піднялася зі сходів від воріт. Коли піднялася, чую – мене звуть. Ось ця панянка; вибачите, не знаю вашого імені. Одразу ж вона мені сподобалася. Після всіх прикростей бачу людське обличчя.
«У вас зупинився капітан Вільям Ґез? – так вона мене запитала. – В якому номері він живе?» – Виходить, знову він, не вийти йому з моєї голови, тим більше, від такої особи. Навіть дивно було мені чути. То так! Кожен ходить, куди хоче. На одній мотузці висить різна білизна. Я її провела, стукнула у двері й відійшла. Ґез вийшов. Раптом став він блідий, навіть затремтів весь; потім почервонів і сказав: «Це ви! Це ви! Тут!» Я стояла. Він повернувся до мене, і я пішла геть. Ноги рушили самі, і все швидше. Я думала: тільки б не почути при сторонніх, як він закричить свої прокльони! Однак на сходах я зупинилася, – може, покличе подати або принести що‑небудь, але цього не сталося. Я почула, що вони, Ґез і панянка, пішли в галерею, де почали говорити, але що – не знаю. Тільки чутно: «Гу‑гу, гу‑гу, гу‑гу». Ну а вранці без діла не сидиш. Кожен ходить, куди хоче. Я побула внизу, а десь за півгодини принесли листи маклерові з першого номера, і я пішла знову нагору кинути їх йому під двері; постояла, послухала: все тихо. Ґез не дзвонить. Раптом – бац! Це в нього постріл. Ось він який був постріл! Але мені тоді стало тільки смішно. Треба дзвонити по‑людськи. Адже бачив, що я постукала; значить все одно прийду. Ти м більше це при сторонніх. Прийшла нижня і сказала, що треба підмести буфет: їй ніколи. Ну, так би мовити, Ліззі завжди внизу, біля хазяїна; вона – туди, вона – сюди, і, виходить, мені треба іти. Ось тут, як я піднялася за щіткою, увійшли нагору Бутлер із джентльменом і знову про Ґеза: «Чи вдома він?» Спересердя серцях я бовкнула зайвого й прошу мене вибачити, якщо не так сказала, тільки показала на двері, а сама скоріше пішла, тому що, думаю, якщо ти мені подзвониш, так знай же, що я не совалася біля дверей, як собака, а була у своїх справах. Тільки вже працювати в буфеті не довелося, тому що назустріч бігла юрба. Вели цю панянку. Спочатку я думала, що вона сама усіх їх веде. Гарден теж прибіг сам не при собі. Ось коли ввійшли, – я й побачила… Ґез готовий.
Записавши її інші, такі що нічого вже не додали до вже сказаного, різні дрібні свідчення, комісар відпустив Пеґґі, що вийшла, задкуючи й кланяючись. Настала моя черга, і я твердо поклав собі, якомога відволікти підозру на себе, як це не було важко за обставин, що супроводжували затримку Біче Сеніель. Зізнаюся, – я нічим, звісно, не ризикував, адже прийшов із Бутлером, перед очима прислуги, коли Ґез уже був у переможеному стані. Але я сподівався повернути підозру комісара у новий бік, по колу пережитої мною пригоди, і розповів відверто, як вчинив із мною Ґез у морі. Про моє приховане бажання, про те, що мало значення лише для мене, комісар довідався стільки ж, скільки Браун і Ґез, тобто нічого. Зв’язаний тепер обіцянкою, що дав Сінкрайту, я промовчав про його активну участь. Бутлер підтвердив мої свідчення. Я не сказав також про деякі речі, наприклад про світлину Біче в каюті Ґеза й заплутане становище корабля в руках капітана, з метою зосередити всі події на собі. Я говорив, ретельно обмірковуючи слова, так що помітна напруга Біче під час моєї розповіді, викликана цілком зрозумілими побоюваннями, залишилася даремною. Коли я доказав, прямо заявивши, що йшов до Ґеза з метою вимагати сатисфакції, вона, очевидно, зрозуміла, як я боюся за неї, і в тіні її вій блиснув вираз удячності.
Хоча комісар був вельми флегматичним, давно звикнувши до допитів і трупів, моє повідомлення про себе, у зв’язку з Ґезом, сильно вразило його. Він не один раз перепитав мене про істотні обставини, перевіряючи те, інше супутніми свідченнями Бутлера. Бутлер, слухаючи мою розповідь, у який я замовчав про появу невідомої жінки, сам обійшов це питання, очевидно розуміючи, що в мене є слушні причини мовчати. Він став дуже нервовим, і комісарові іноді доводилося направляти його відповіді або витягати їх кліщами двічі повторених питань. Я не розумів його тривоги, обумовивши роль Бутлера сприятливою для нього згадкою про, по суті, пасивну, почасти стримуючу роль старшого помічника, але він, можливо, стривожився як винний у недонесенні. Так чи інакше, Бутлер став говорити мало й неохоче. Він потьмянів, скулився. Лише одного разу на його обличчі спалахнув несвідомий живий вогник, ніби при раптовому спогаді. Але він зник, нічим не виразивши себе.
З напрочуд серйозного обличчя комісара й кількості списаних ним сторінок я збагнув, що нам усім трьом не минути арешту. Я сам вчинив би так само на місці поліції. Побоювання це негайно підтвердилося.
– Оголошую, – сказав комісар, підвівшись, – надалі до з’ясування справи арештованими: невідому молоду жінку, що відмовилася назвати себе, Томаса Гарвея й Еліаса Бутлера.
У цю мить пролунав дивний голос. Я не відразу його впізнав: таким чужим, зміненим голосом заговорив Бутлер. Він підвівся, важко і голосно зітхнув і з незграбною посмішкою, раптом пополотнівши, вимовив:
– Одного Бутлера. Еліаса Бутлера.
– Що це значить? – запитав комісар.
– Я вбив Ґеза.

Розділ ХХVIII

На той час почуття мої були вже приголомшені й захоплені так сильно, що навіть оголошення арешту стало розвитком тієї самої неприємності; але несподіване зізнання Бутлера вдарило по заціпенілих нервах, як новий злочин, учинений привселюдно. Біче Сеніель роздивлялася вбивцю розширеними очами й, звівши брови, стежила з пильністю глибокого полегшення за кожним його рухом. Комісар перейшов з одного стану до іншого – зі стану заплутаності до стану мати тут, навпроти себе, справжнього злочинця, якого вважав тупуватим свідком, – з апломбом чиновника, що приписує кожен, навіть мимовільний успіх впливу своїх особистих якостей.
– Цього треба було очікувати, – сказав він так солідно, що, мабуть, сам повірив своїм словам. – Еліас Бутлер, який зізнався при свідках, – сядьте й викладіть, як було скоєно злочин.
– Я вирішив, – звів голос Бутлер, коли сам трохи звикнув до перенесення ваги сцени, що безповоротно окреслила в’язницю, на нього, – я вирішив розповісти все, тому що інакше не буде зрозумілий випадок з убивством Ґеза. Це – випадок, я не хотів його вбивати. Я мовчав, тому що сподівався для панянки на щасливий кінець її затримання. Виявилось по‑іншому. Я побачив, як сплелася підозра навколо безневинної людини. Пояснення вона не дала – отже, її слід заарештувати. Так, це правильно. Але я не міг залишитися негідником. Треба було сказати. Я чув, що вона висловила надію на совість самого злочинця. Ці слова я обмірковував, поки ви допитували інших, і не знайшов ніякого іншого виходу, ніж цей, – устати й сказати: Ґеза застрелив я.
– Дякую вам, – сказала Біче співчутливо, – ви чесна людина, і я, якщо знадобиться, допоможу вам.
– Мабуть, знадобиться, – відповів Бутлер, пригнічено посміхаючись. – Ну, треба казати все. Отже, ми прибули в Гель‑Г’ю з контрабандою з Дагона. Чотириста ящиків нарізних прогоничів. Бажаєте подивитися?
Він витяг предмет, що таємно відібрав від мене, і передав його комісарові, відгвинтивши гайку.
– Замовлені форми, – сказав комісар, оглянувши начинку прогонича. – Хто ж винайшов такий виверт?
– Маю заявити, – пояснив Бутлер, – що всю справу вів Ґез. Це його зв’язки, і я брав участь в операції лише грошима. Мої відкладені за десять років триста п’ятдесят фунтів пішли як пай. Я мав вірити Ґезу на слово. Ґез обіцяв купити дешево, продати дорого. Мені припадало, за нашими розрахункам, приблизно тисяча двісті фунтів. Варто було ризикнути. Знали про все лише я, Ґез і Сінкрайт. Жінки, які плили з нами сюди, не мали стосунку до цього вантажу й нічого не підозрювали. Ґез був проти Гарвея, тому що через крайню недовірливість побоювався всього. Не дуже був задоволений, відверто сказати, і я, тому що, як не кажи, почуваєшся спокійніше, коли немає сторонніх. Після того як відбувся скандал, про який ви вже знаєте, і попри мої умовляння людину кинули в шлюпку миль за п’ятдесят від Дагона, а втрутитися як слід означало втратити все, тому що Ґез, сказившись, здатен на відкритий грабіж – я у наступні дні плавання почав підозрювати капітана в намірі втекти від чесної розплати. Він скаржився, що опіум обійшовся вдвічі дорожче, ніж він розраховував, що він довідався в Дагоні про зниження цін, так що прибуток може виявитися значно меншим. У такий спосіб капітан підготував ґрунт і дуже цим мене тривожив. Сінкрайтові було просто обіцяно п’ятдесят фунтів, і він був спокійний, знаючи, мабуть, що все пронюхає й доможеться свого в більшому розмірі, ніж сподівається Ґез. Я нічого не говорив, очікуючи, що буде в Гель‑Г’ю. Ще висіла ця історія з Гарвеем, яку ми думали минути, пробувши тут не більше двох днів, а потім піти в Сан‑Губерт або ще далі, де й відстоятися, поки не затихне справа. Втім, важливо було насамперед продати опій.
Ґез стверджував, що переговори з агентом у справах продажу йому партії залізних прогоничів пройдуть при мені, але коли ми прибули, він улаштував, звичайно, все самостійно. Він зник незабаром після того, як ми пришвартувались, і з’явився веселий, тільки намагаючись здаватися стурбованим. Він показав гроші. «Ось усе, що вдалося отримати, – так він заявив мені. – Усього три тисячі п’ятсот. Ціна товару впала, наші подільники запропонували чекати поліпшення умов збуту або погодитися на три тисячі п’ятсот фунтів за тисячу сто кілограмів».
Мені припадали, з розрахунку моїх і його грошей, – причому він запевняв, що прогоничі коштували йому по три гінеї за сотню, – несправедливі рештки. Я опинився, таким чином, з розрахунку п’ятсот за триста п’ятдесят, і між нами відбулася сцена. Однак довести нічого не можна було, тому я вчора ж подався до одного обізнаного з цими справами чоловіка, ім’я якого не називатиму, і я довідався від нього, що за нашу партію можна взяти щонайменше п’ять тисяч і ціна тримається міцно.
Обміркувавши, як викрити Ґеза, ми прийшли в один склад, де мій знайомий посадив мене за перегородку, позад контори, щоб я чув розмову. Людина, яку я не бачив, її‑бо відділяла від мене перегородка, у відповідь на фіктивну пропозицію мого знайомого відразу ж запропонувала йому чотири з половиною фунти за кілограм, а коли той почав торгуватися, – накинув п’ять і навіть п’ять із чвертю. З мене було досить. Почастувавши людину за послугу, я відправився на корабель і, оскільки Ґез уже переселився сюди, у готель, маючи намір широко пожити, пішов до нього, але його не застав. Заходив я ще увечері, – один, два, три рази – і безуспішно. Нарешті сьогодні вранці, біля десятої години, я піднявся по сходах знадвору й, нікого не зустрівши, постукав до Ґеза. Відповіді я не отримав, а торкнувши за ручку дверей, побачив, що вони не замкнені, і ввійшов. Можливо, Ґез у цей час ходив униз скаржитися на Пеґґі.
Та к чи інакше, але я був тут один у кімнаті, з неприємним відчуттям, не знаючи, залишатися чекати або вийти розшукувати капітана. Раптом я почув кроки Ґеза, що сказав комусь: «Вона повинна з’явитися негайно».
Кілька днів я напружено думав про продаж опію, а отже подумав, що слова Ґеза стосуються однієї літньої дами, з якою він мав ці справи. І от мені трапилася нагода довідатися все. Зміркувавши свої вигоди, я швидко сховався у гардероб, який стояв біля дверей, і прикрив його зсередини, ладен на все. Я доповнив свій план, уже стоячи в шафі. План був дуже простий: почути, що говорить Ґез із дамою‑агентом, і, дізнавшись точні цифри, щойно вони прозвучать, з’явитися слушної миті. Нічого іншого не залишалося. Ґез увійшов, грюкнувши дверима. Він сновигав кімнатою, бурмочучи: «Я вам покажу! Мало ви мене знаєте, негідники».
Якийсь час було тихо. Ґез, як я бачив його в щілину, стояв задумливо, наспівуючи, потім зітхнув і сказав: «Прокляте життя!»
Тоді хтось постукав у двері, і, швидко кинувшись до неї, він закричав: «Як?! Не може бути! Мерщій заходьте й доведіть мені, що я не сплю!»
Я кажу про панянку, що сидить тут. Вона відмовилася ввійти й повідомила, що приїхала вмовитися про місце для переговорів, яких – не маю права сказати.
Бутлер замовк, даючи комісарові обійти це питанням про те, що відбулося далі, або звернутися за роз’ясненням до Біче, яка заявила:
– Мені нічого більше приховувати своє ім’я. Мене звуть Біче Сеніель. Я прийшла до Ґеза вмовитися, де зустрітися з ним щодо викупу корабля «Та, що біжить по хвилях». Це судно належить моєму батькові. Подробиці я розповім потім.
– Я бачу вже, – відповів комісар дещо поквапно, що дозволяло зробити сприятливий для дівчини висновок, – що ви будете допитані як свідок.
Бутлер продовжував:
– Вона відмовилася ввійти, і я чув, як Ґез говорив у коридорі, отримуючи такі ж само тихі відповіді. Не знаю, скільки пройшло часу. Я був розсерджений тим, що даремно заліз у гардероб, але вийти не міг, поки не буде нікого в коридорі й кімнаті. Навіть якби Ґез замкнув приміщення на ключ, зовнішні сходи, розташовані просто під вікном, і далі були до моїх послуг. Це мене трохи заспокоювало.
Поки я міркував так, Ґез повернувся з дамою, і розмова відновилася. Панянка сама розповість, що відбулося між ними. Я почувався так мерзенно, що забув про гроші. Двічі я хотів вискочити з шафи, щоб припинити це неподобство. Ґез кинувся до дверей і замкнув їх на ключ. Коли панянка скочила на вікно й зістрибнула вниз, на ті сходи, що я бачив в свою щілину, Ґез сказав: «О муки! Краще вмерти!» Підла думка змусила мене відкрито вийти з шафи. Я розраховував на його зніяковілість і розгублення. Я зважився на шантаж і не боявся нападу, тому що мав з собою револьвер.
Ґез був убитий, ще перш ніж я вискочив з гардеробу. Побачивши мене, мабуть, схвильованого й блідого, він спершу кинувся у куток, потім наскочив на мене, наче відбитий від стіни м’яч. Жодних пояснень він не вимагав. Сльози текли по його обличчю; він крикнув: «Уб’ю, як собаку!» – і схопив зі стола револьвер. Отут би мені був й кінець. Уся його дика радість негайної розправи передалася мені. Я закричав, як він, і побачив його чоло. Не знаю, здається мені це або я і справді десь чув, – я згадав дивні слова: «Він отримає кулю в чоло» – і мою руку, без прицілу, разом з рухом і пострілом, повело куди треба, як магнітом. Пострілу я не чув. Ґез упустив револьвер, зігнувся й захитав головою. Потім він ухопився за стіл, поповз униз і простягся на підлозі. Якийсь час я не міг рушити з місця; але треба було піти. Я відкрив двері й навшпиньках побіг до сходів, увесь час очікуючи, що мене от‑от схоплять за руку або погукають. Але я знову, як коли прийшов, абсолютно нікого не зустрів і незабаром був на вулиці. Десь хвилину я то йшов геть, то повертав назад, почавши сумніватися, чи справді було те, що було. У душі й голові гамір був такий, начебто я лежав серед рейок під стрімким потягом. Усі звуки кричали, все було страшно й сліпуче. Отут я побачив Гарвея й дуже зрадів, але не міг радіти по‑справжньому. Думки з’являлися дуже швидко й сильно. Так я, наприклад, довідавшись, що Гарвей іде до Ґеза, – негайно, з повним переконанням вирішив, що коли є на мене які‑небудь невідомі мені підозри, найкраще буде увійти тепер же з Гарвеєм. Я думав, що панянка вже далеко. Нічого подібного, такого, чим обернулося все це нещастя, мені не спало навіть на думку. Одне стояло в умі: «Я ввійшов і побачив, і я так само вражений, як і всі». Поки я тут сидів, я всередині відійшов, а тому не міг більше мовчати.
На цих словах свідчення Бутлера відзвучали й змовкли. Він то вставав, то сідав.
– Дайте вашу руку, Бутлере, – сказала Біче.
Вона взяла його руку, протягнену повільно й важко, і міцно струснула її.
– Ви теж не винні, а якби й були винні, не винні тепер. – Вона звернулася до комісара. – Маю говорити я.
– Бажаєте посвідчити наодинці?
– Тільки так.
– Еліас Бутлер, вас заарештовано. Томасе Гарвею, ви вільні й зобов’язані з’явитися свідком за викликом суду.
Полісмени, чия присутність тільки тепер стала помітною, повели Бутлера. Я вийшов, залишивши Біче й умовившись із нею, що чекатиму в екіпажі. Пройшовши крізь коридор, такий порожній уранці і такий переповнений тепер юрбою, яка набилася з усіх щілин кварталу і розігнати яку не могли жодні зусилля, я вийшов через буфет на вулицю. Неподалік стояв кеб; я найняв його й став чекати на Біче, доповнюючи уявою деякі слова Бутлера, – ті, що розгорталися тепер у свідчення, важкі для жінки й особливо для дівчини. Але вже знаючи її трохи, я не міг уявити, щоб це свідчення було дане інакше, ніж ті рухи жіночих рук, які ми бачимо з вулиці, коли вони розкривають вікно в ранковий сад.

Розділ XXIX

Чекати мені довелося майже годину. Невпинно озираючись або виходячи з екіпажу на тротуар, я ловив себе на одній‑єдиній нав’язливій думці: «Її ще немає». Очікування втомило мене більше, ніж будь‑що інше в цій похмурій історії. Нарешті я побачив Біче. Вона хутко йшла і, помітивши мене, радо кивнула. Я допоміг їй сісти і запитав, чи хоче Біче їхати додому сама.
– І так, і ні; хоча я втомлена, але дорогою ми поговоримо. Я вас не запрошую тепер, тому що дуже втомилася.
Вона була бліда і мала досаду в серці. Минуло кілька хвилин мовчазної їзди, поки Біче заговорила про Ґеза.
– Він замкнув двері. Відбулася сцена, яку я постараюся забути. Я не злякалася, але була така зла, що сама могла б убити його, якби мала зброю. Він обхопив мене і, здається, намагався поцілувати. Коли я вирвалася і підбігла до вікна, я побачила, як можу визволитися від нього. Під вікном проходили сходи, і я зістрибнула на площадку. Як добре, що ви теж прийшли туди!
– На жаль, я не міг нічим вам допомогти!
– Досить, що ви там були. До того ж ви намагались якщо не звинуватити себе, то збудити підозру. Я вам дуже вдячна, Гарвею. Увечері ви прийдете до нас? Наразі я призначу, коли зустрітися. Пропоную о сьомій. Я хочу вас бачити і говорити з вами. Що ви скажете про корабель?
– «Та, що біжить по хвилях», – відказав я, – навряд чи може бути передана вам найближчим часом, адже, ймовірно, відбудеться допит решти команди, Сінкрайта, і судно не випустять з порту, поки права Сеніелів не встановить портовий суд, а для цього доведеться зв’язатися з Брауном.
– Я не розумію, – сказала Біче, задумавшись, – як виникло таке грізне і брудне протиріччя. З любов’ю був побудований цей корабель. Він виник із уваги і турботи. Він був чистий. Навряд чи можна буде забути про його падіння, про ті пригоди, що сталися на ньому і закінчилися загибеллю трьох людей: Ґеза, Бутлера і Сінкрайта, якого, звичайно, заарештують.
– Ви були дуже перелякані?
– Ні. Але важко бачити мертву людину, яка лише кілька хвилин тому говорила як у маренні і, ймовірно, щиро. Ми майже приїхали, бо ж за цим поворотом, ліворуч, той будинок, де я мешкаю.
Я зупинив екіпаж біля старих кам’яних воріт з фасадом всередині двору і попрощався. Дівчина хутко рушила вглиб; я дивився їй услід. Вона обернулась і, зупинившись, пильно подивилася на мене здалеку, але без посмішки. Потім, зробивши непевний втомлений рух, зникла серед дерев, і я поїхав до готелю.
Була вже друга година. Мене зустрів Кук, який нині при денному світлі мав млявий вигляд. Колір його обличчя значно поступався рожевому сяйву минулої ночі. Він був або заклопотаний, або незадоволений з невідомої причини. Кук повідомив, що привезли мої речі. Справді, вони лежали тут, як і належало, з листом, засунутим у щілину валізи. Я розпечатав конверт, який виявився запискою від Дезі. Дівчина сповіщала, що «Нирок» вирушає назад післязавтра, що вона сподівається попрощатися зі мною, дякує за книги і просить ще раз вибачити за вчорашню витівку. «Але це було смішно, – стояло в кінці. – Ви, значить, бачили ще одну таку саму сукню, як у мене. Я хотіла бути скромною, але не можу. Надто вже я цікава. Мені треба вам дуже багато сказати».
Хай я і був сповнений Біче, моє ставлення до неї оповив дим тривоги і морального лиха, пережитого сьогодні, розігнати яке міг тільки подальший нормальний перебіг життя, а тому ця мила і проста записка Дезі була як її посмішка. Я немов почув ще раз гучний, гарячий голос, вираз якого змінюється при кожному перепаді настрою. Я вирішив податися на «Нирок» завтра вранці. Тим часом стан Кука почав мене турбувати, оскільки він похмуро мовчав і гриз нігті – звичка, яку ненавиджу. Зустрівшись очима, ми довгенько оглядали один одного, поки Кук, нарешті, не вийшов із тяжкого моменту глибоким зітханням і короткою згадкою про чорта. Співчуваючи, я отримав відповідь, що у нього напад неврастенії.
– Як я вам представився – це все вірно, – говорив Кук, нервово розламуючи сірникову коробку, – тобто що я пліткар, пліткар затятий, за покликанням, нарешті за естетичною схильністю. Проте я також неврастенік. За сніданком ішлося про горіхи. В однієї людини хробак погубив урожай. А якби це трапилося зі мною? Мої сади! Мої чудові горіхи! Не можу уявити в білому серці горіха хробака, який несе пил, гіркоту, порожнечу. Мені стало сумно, і я маю вирушити додому, щоб подивитися, чи все гаразд з моїми горіхами. Мені не дає спокою думка, що їх, можливо, точать хробаки.
Я висловив сподівання, що це пройде у нього до вечора, коли серед юрби, музики, вигадок і квітів загримить карнавальне свято, але Кук поставився до цього філософічно.
– Я дивлюся похмуро, – сказав він, крокуючи по кімнаті, засунувши руки за спину і дивлячись в підлогу. – В моїй уяві постає така картина. У мороці розташовані яскраво освітлені кола, а між ними – чорна тінь. На світло з тіні мчать веселі простаки. Ці кола – пастки. Та м розставлені стільці, запалені лампи, грає музика і купа гарненьких жінок. Млосний вальс увічливо просить вас обійняти гнучку талію. Талія за талією, рука за рукою наповнюють коло звучним і п’янким вихором. Вогняні написи спалахують під ногами танцюючих, вони свідчать: «Кохання назавжди!» – «Ти чоловік, я жінка!» – «Кохаю і страждаю, і вірю в неможливе щастя!» – «Життя таке гарне!» – «Поринемо у веселощі, а завтра – рука в руку, до смерті, разом з тобою!» Поки це відбувається, в тіні ледве можна розрізнити силуети тих таки простаків, тобто їхні двійники. Спливло, скажімо, десять років. Я чую там позіхання і лайки, могильну плиту буднів, докори і свару, таємні ниці розрахунки, клопоти про дітей, які дриґають, валяючись на підлозі, ногами, марно протестуючи проти такої долі, яку передчувають вони, спостерігаючи кислу помисливість батьків, які обожнювали колись одне одного. Дружина думає про інше, – допіру він пройшов повз вікно. «Колись я був вільний, – думає чоловік, – і я дуже любив танцювати вальс…» – До речі, – кинув Кук, дещо відходячи і втягуючи повітря ніздрями, як собака, що опинилася на болоті, – ви не чули нічого про Флору Сальє? Маленька актриса, яка приїхала із Сан‑Ріоля? О, я вам розповім! Її утримує Чемпс, власник бюро похоронних процесій. Оригінал Чемпс завоював серце Сальє тим, що подарував їй чудовий оксамитовий гробик, наповнений ювелірними дрібничками. Його дружина дізналась. І ось…
Бачачи, що Кук і справді пліткар, я ухилився від вислуховування подробиць цієї історії просто тим, що взяв капелюх і вийшов, пославшись на невідкладні справи, але він, вийшовши зі мною в коридор, кричав услід зміцнілим голосом:
– Коли повернетеся, я розповім! Ту т є ще одна історія, яка… Бажаю успіху!
Я пішов під враженням його гучного свисту, який виражав остаточне зникнення неврастенії. Моєю метою було побачити Дезі, не відкладаючи це на завтра, але, зізнаюсь, я пішов тепер тільки тому, що не хотів і не міг після ранкової картини в портовому готелі слухати базікання Кука.

Розділ XXX

Вийшовши, я засів у ресторані, з вікон якого видно було понад дахами лінію моря. Мені подали їжу та вино. Я належу до числа людей, які відрізняються хорошою пам’яттю відчуттів, і, думаючи про Дезі, я пам’ятав покаянне збентеження, – вчора, коли так розгублено відпустив її, засмучену невдачею своєї витівки. Бува не зачепив я чим‑небудь цю ласкаву, милу дівчину? Мені було гірко побоюватися, що вона, мабуть, думала про мене більше, ніж варто в її і моєму становищі. Поснідавши, я розшукав «Нирок», який стояв, як зазначила Дезі в записці, неподалік від будівлі митниці, кормою до берега, в довгій низці таких само невеликих шхун, які вишукувались борт до борту.
Побачивши Больта, який фарбував кухню, сидячи на її даху, я запитав його, чи є хто‑небудь удома.
– Одна Дезі, – сказав матрос. – Проктор і Тоббоган вирушили у вашій справі, їх покликала поліція. Пішли й інші з ними. Я вже все знаю, – докинув він. – Чудова пригода! Принаймні, ви позбавлені клопоту. Вона внизу.
Я зійшов по трапу углиб судна. Ту т було четверо дверей, не знаючи, в які його постукати, я зупинився.
– Це ви, Больте? – почувся голос дівчини. – Хто там, заходьте! – сказала вона, помовчавши.
Я постукав на голос; каюта була розташована проти трапа, і я в ній не був жодного разу.
– Не замкнено! – вигукнула дівчина. Я увійшов, опинився в маленькому просторі, де праворуч стояло завішене простирадлом ліжко. Дезі сиділа між ліжком і столиком. Вона була одягнена й охайно зачесана, в тій же таки серпанковій сукні, як учора, і, глянувши на мене, почервоніла як калина. Я побачив дещо іншу Дезі: вона не сміялася, не підскочила рвучко, погляд її був привітний і замкнутий. На столику лежала розгорнута книжка.
– Я знала, що ви прийдете, – сказала дівчина. – Ось ми і їдемо завтра. Сьогодні вранці розвантажилися так рано, що я не виспалась, а вчора пізно заснула. Ви теж стомлені, вигляд у вас не блискучий. Ви бачили вбитого капітана?
Сівши, я розповів їй, як я і вбивця увійшли разом, але нічого не згадав про Біче. Вона слухала мовчки, підкидаючи пальцем сторінку відкритої книги.
– Вам було страшно? – сказала Дезі, коли я скінчив розповідати. – Я уявляю, – який жах!
– Це ще таке свіже, – відповів я, мимоволі посміхнувшись, оскільки зауважив жовту сукню з коричневими торочками, яка висіла в кутку, – що мені важко сказати про своє відчуття. Але жах… це був зовнішній жах. Справжнього жаху, я думаю, не було.
– Чому, чому ви посміхнулися?! – вигукнула Дезі, зауваживши, що я подивився на сукню. – Ви згадали? О, як ви були вражені! Я пообіцяла, що ніколи більше не жартуватиму так. Я просто дурна. Сподіваюся, ви пробачили мене?
– Хіба можна на вас сердитися, – відказав я щиро. – Ні, я не сердився. Я сам відчував провину, хоча важко сказати чому. Але ви розумієте.
– Я розумію, – сказала дівчина, – і я завжди знала, що у вас добра вдача. Але варто розповісти. Ось, слухайте.
Вона закрила обличчя руками і сиділа так, схиливши голову, причому я помітив, що вона, розвівши пальці, виглядає через них із замисленою, невеселою увагою. Віднявши руки від обличчя, на якому заграла її неповторна посмішка, Дезі повідала про свої пригоди. Виявилося, що Тоббоган пристав до натовпу гравців, які оточували рулетку під повіткою, біля якоїсь стіни.
– Спершу, – говорила дівчина, причому її обличчя дуже виразно скаржилося, – він пообіцяв мені, що зробить всього три ставки, і потім ми підемо куди‑небудь, де танцюють; будемо веселитись і їсти, але, як йому пощастило, – йому здорово вчора пощастило, – він уже не міг зупинитися. Скінчилося тим, що я призначила йому півгодини, а він посадив мене за столик в сусідньому кафе, і я за випиту там склянку шоколаду вислухала стільки компліментів, що цей шоколад був для мене мукою з мук. Немилосердно залишати мене одну в такий вечір, – адже і мені хотілося повеселитися, еге ж? Я відсиділа півгодини, потім прийшла знову і спробувала відвести Тоббогана, але на нього було шкода дивитися. Він і далі вигравав. Він говорив так, що слід було просто махнути рукою. Я не могла чекати всю ніч. Нарешті кругом засміялись, і у нього почервоніли скроні. Це поганий знак. «Дезі, іди додому, – сказав він, поглядом благаючи мене. – Ти бачиш, як мені щастить. Це ж бо для тебе!» Тієї миті виникло в мене одне дуже чітке уявлення. У мене бувають такі уявлення, настільки живі, що я начебто дію і бачу, що видається. Я уявила, що йду сама‑одна різними освітленими вулицями і десь зустрічаю вас. Я вирішила покарати Тоббогана і, згнітивши серце, стала відходити від того місця чимраз далі і далі, а коли я подумала, що, по суті, ніякого злочину з мого боку немає, вступило мені в голову тільки одне: «Швидше, швидше, швидше!» Рідко у мене буває така хоробрість… Я йшла і придивлялася, яку б мені купити маску. Побачивши крамничку з вивіскою і відчинені двері, я там дещо приміряла, але мені все було не по кишені, нарешті господиня подала цю сукню і сказала, що поступиться на ній. Таких було дві. Першу вже продали, – як ви самі, ймовірно, переконалися на кому‑небудь іншому, – вставила Дезі. – Ні, я нічого не хочу знати! Мені просто не пощастило. Треба ж було так статися! Жах що таке, якщо розміркувати! Тоді я нічого, звичайно, не знала і була дуже задоволена. Та м купила я і напівмаску, а цю сукню, яка зараз на мені, залишила в крамниці. Я кажу вам, що збожеволіла. Потім – туди‑сюди… Треба було рятуватися, бо до мене почали чіплятись. О‑го‑го! Я бігла, як на ковзанах. Дійшовши до того майдану, я потроху остигла і натомилась, аж раптом побачила вас. Ви стояли і дивилися на статую. Навіщо я збрехала? Я вже побула в театрі і дрібниця, грішним ділом, відтанцювала разів зо три. Одним словом – той доскоцень усього доскочить! – Дезі розреготалась. – Одна, так одна! Ну, добродію, втікши від дуже палких кавалерів своїх, я, як кажу, побачила вас, і тут мені одна жінка зробила послугу. Ви знаєте яку. Я повернулась і перекинулася уявою до того, що ви мені скажете. І‑і‑і… сталася невдача. Я так розсердилася на себе, що негайно повернулася, розшукала готель, де наші вже співали хором – такі вони були хороші – і викликала фурор. Дякувати Прокторові, він кидав громи на Тоббогана і негайно послав матросів відвести мене на «Нирок». Уявіть, Тоббоган з’явився перед ранком. Так, він виграв. Було тут закидів і мені, і йому. Але ми тепер помирилися.
– Мила Дезі, – сказав я, зворушений більше, ніж очікував, її штучно‑жартівливою розповіддю, – я прийшов з вами попрощатися. Коли ми зустрінемося, – а ми повинні зустрітися, – то будемо друзями. Ви не змусите мене забути ваше співчуття.
– Ніколи, – сказала вона з вагою. – Ви теж були до мене дуже, дуже добрі. Ви – такий…
– Тобто – який?
– Ви – добрий.
Підводячись, я упустив капелюха, і Дезі кинулася його піднімати. Я випередив дівчину; наші руки зустрілися на піднятому спільними зусиллями капелюсі.
– Навіщо так? – сказав я м’яко. – Я сам. Прощавайте, Дезі!
Я переклав її руку з капелюха в свою правицю і міцно потиснув. Вона, запаморочена, дивилася на мене прямо і строго, потім несподівано кинулася мені на груди і міцно обхопила руками, притулившись і тремтячи всім тілом.
Що я не розумів досі, збагнув тепер. Піднявши за підборіддя її вперто сховане обличчя, сам тяжко й ніжно схвильований цим дитячим поривом, я подивився в її вологі, відчайдушні очі, і в мене не вистачило духу відбутися жартом.
– Дезі! – сказав я. – Дезі!
– Атож, Дезі; що ж іще? – шепнула вона.
– Ви наречена.
– Боже мій, я знаю! Тоді йдіть швидше!
– Ви не повинні, – правив я. – Не повинні…
– Атож. Що ж тепер робити?
– Ви нещасні?
– О, я не знаю! Ідіть!
Вона, відштовхуючи мене однією рукою, міцно притягувала іншою. Я посадив її, вже покірну, з блідим і присоромленим обличчям; останній погляд свій вона намагалася скрасити посмішкою. Не стерпівши, з жахом я поцілував її руку і швидко вийшов. Нагорі я зустрів Тоббогана і Проктора, які піднімалися по трапу. Проектор глянув на мене уважно й сумно.
– Були у нас? – сказав він. – Ми від слідчого. Поверніться, я вам розповім. Справа наробила шуму. Третій ваш ворог, Сінкрайт, уже арештований; взяли й матросів; так, майже всіх. Чому ви йдете?
– Я зайнятий, – відповів я, – зайнятий так сильно, що в мене справді немає вільної хвилини. Сподіваюся, ви зайдете до мене. – Я дав адресу. – Я буду радий бачити вас.
– Цього я не можу обіцяти, – сказав Проктор, прищулюючись на море й думаючи. – Але якщо ви будете вільні в… Втім, – додав він незграбно, – подробиць особливих немає. Ми зранку йдемо.
Поки я розмовляв, Тоббоган стояв відвернувшись і дивився убік; він супився. Розсерджений його очевидною ворожнечею, вираженою до того ж так наївно й грубо, що він ніби наперед засуджував мене, я сказав:
– Тоббогане, я хочу потиснути вашу руку й подякувати вам.
– Не знаю, чи потрібно це, – неохоче відповів він, намагаючись змусити себе дивитися мені в очі. – У мене на цей рахунок своя думка.
Запанувала мовчанка, досить красномовна, щоб порушувати його марними поясненнями. Мені стало ще важче.
– Прощайте, Прокторе! – сказав я шкіперові, потискуючи обидві його руки, що відповіли з гарячим полегшенням кінця неприємної сцени. Тоббоган рушив і пішов, не оглянувшись. – Прощайте! Я тільки‑но прощався з Дезі. Маю про вас обох найтепліші спогади і щиро дякую за порятунок.
– Дивно ви говорите, – відповідав Проктор. – Хіба за такі речі дякують? Завжди радий допомогти людині. Плюньте на Тоббогана. Він сам не знає, що говорить.
– Так, він не знає , що говорить.
– Ну, ось бачите! – Мабуть, у Проктора були сумніви, тому що моя відповідь йому очевидно сподобалася. – Люди зустрічаються й розходяться. Чи не так?
– Саме так.
Я ще раз потис його руку й пішов. Мене наздогнав Больт.
– Зі мною‑то й забули попрощатися, – весело сказав він, витираючи забруднену фарбою руку об коліно штанів. Здійснюючи обряд рукостискання, він додав: – Я, вибачте, зрозумів, що вам ніяково. Ще б, такі події! Прощайте, бажаю удачі!
Він махнув кепкою й побіг назад. Я йшов геть безцільно, як вигнанець, нікуди не прагнучи, засмучений і пригноблений. Дезі була істотою, яку найменше у світі я хотів би скривдити. Я пригадував, чи не було мною сказано ненавмисних слів, про які так розмірковують дівчата. Вона подобалася мені, як теплий вітер в обличчя; і я думав, що вона могла б увійти в раду міністрів, добродушно довідуючись, чи не заважає вона їм писати? Але, крім свідомості, що світ час від часу пускає бродити дітей, навіть не подбавши обсмикати їм сорочку, поділ якої вони совають у рот, красуючись урочисто й лякливо, – не було в мене до цієї дівчини нічого пильного або палкого, що могло б бути висловлене всупереч волі й пам’яті. Я сподівався, що її порив випадковий і що вона сама посміхнеться над ним, коли потечуть звичні дні. Але я був вдячний їй за її довіру, яку вона вклала у розпачливу витівку, що так збентежила мене і була наповнена безмовного прохання про сердечне, палке і справжнє.
Я був похмурий і стомлений; мені набридло ходити по ще майже порожніх вулицях, і я вирушив переодягтися в готель. Кук пішов. На столі він залишив записку, в якій перераховував місця, гідні відвідування цього вечора, повідомівши, що я зможу розшукати його за тим же столом біля пам’ятника. Мені залишалася година, і я провів час із користю, написавши коротко Філатру про події в Гель‑Г’ю. Потім я вийшов і, опустивши лист у ящик, був до сьомої, після заходу сонця, у Біче Сеніель.

Розділ XXXI

У вітальні я застав Ботвеля і Біче. Побачивши її, я заспокоївся. Мені було досить бачити її й говорити з нею. Вона була стримано пожвавлена, Ботвель стурбований й напружений.
– Багато вдалося зробити, – заявив він. – Я був у слідчого, і він обіцяв, що Біче буде вилучено зі справи, як матеріал для газет, а також в плані її особистої присутності на суді. Вона надішле письмове свідчення. Але я був ще деінде й усюди позалишав гроші. Можна було подумати, що в мене кишені прорізані. Біче, ви будете хоч ще раз купувати кораблі?
– Завжди, тільки‑но моє право порушить хто‑небудь. Але я дійсно отримала урок. Мені було не так весело, – звернулася вона до мене, – аби я захотіла чіпати ще раз що‑небудь таке, що сиплеться на голову. Але хто міг подумати.
– Негідник помер, – сказав Ботвель. – Я пошлю Бутлеру у в’язницю сигар, вина й квітів. Але ви, Гарвею, ви – невинна і не замішана ні в чому людина, – як було вам висидіти біля трупа ці години?
– Мені було важко з іншої причини, – відповів я, звертаючись до дівчини, що дивилася на мене з розсудом та інтересом. – Тому що я ненавидів обставини, які кинули на вас свою терпку тінь. Що стосується обставин справи, то вони хоча й прості по суті, але дивні, як зустріч після шерегу років, хоча це всього лише рух до однієї точки.
Після того були розібрані всі моменти драми в їх окремих для кожного умовах. Ботвель неясно уявляв внутрішнє розташування кімнат готелю. Тоді Біче зажадала папір, який Ботвель негайно приніс. Поки він ходив. Біче сказала:
– Як ви себе почуваєте тепер?
– Я думав, що прийду до вас.
Вона підняла руку й хотіла щось швидко сказати, очевидно, те, що займало її думки, але, змінивши вираз обличчя, спокійно відмітила:
– Це я знаю. Я стала міркувати про все ретельніше, ніж до приїзду сюди. Ось що…
Я чекав, стривожений її спокоєм більше, ніж те було б викликане холодністю або прикрощами. Вона посміхнулася.
– Ще раз дякую за турботу, – сказала Біче. – Ботвелю, ви принесли зламаний олівець.
– Дійсно, – відповів Ботвель. – Але ці дні такі надзвичайні, що олівець, я очікую, – раптом підстругається сам! Гарвей згоден зі мною.
– У принципі – так!
– Все одно візьміть ножика, – сказала Біче, сміючись і подаючи мені ножик разом з олівцем. – Це і є потрібний принцип.
Я підстругав олівець, задоволений, що вона не гнівається. Біче недовірливо похитала його гострий кінець, потім стала креслити вхід, вихід, кімнату, коридор і сходи.
Я стояв, нахилившись над її плечем. У маленькій твердій руці олівець рухався з такою правильністю й точністю, як у прорізах шаблона. Вона немов лише обводила видимі їй одній лінії. Під цим кресленням Біче намалювала контурні фігури: мою, Бутлера, комісара й Гардена. Всі вони були переконливі, як японський гротеск. Я висловив упевненість, що ця майстерність і легкість залишили знач ніший слід у її житті.
– Я не люблю малювати, – сказала вона й, бавлячись, провела швидку, рівну, ніби зроблену лінійкою риску. – Ні. Це для мене дуже легко. Якщо ви мисливець, могли б ви знаходити втіху, полюючи на курей серед двору? Так само і я. Крім того, я завжди віддаю перевагу оригіналу малюнка. Однак хочу з вами порадитися щодо Брауна. Ви знаєте його, ви з ним говорили. Чи варто пропонувати йому гроші?
– Враховуючи делікатність ситуації Брауна, в якій він перебуває тепер, я думаю, що цю справу треба вести так, ніби він справді купив судно у Ґеза і справді заплатив йому. Але я впевнений, що він не візьме грошей, тобто візьме їх лише на папері. На вашому місці я доручив би цю справу юристові.
– Я казав, – кинув Ботвель.
– Але справа проста, – наполягала Біче, – Браун навіть повідомив вас, що володіє кораблем уявно, не насправді.
– Так, між нами це так би й було, – без паперів і формальностей. Але у ділка є культ форми, а оскільки ми припускаємо, що у Брауна немає ні потреби, ні бажання шахраювати, отримавши гроші за чуже майно, нема чого відмовляти йому у формальній діловій охайності, що складає частину його життя.
– Я ще подумаю, – сказала Біче, задумливо дивлячись на свій малюнок і обводячи мою фігуру подвійним овалом. – Як це не дивно, але залагодити справу з покійним Ґезом мені здавалося природніше, ніж сплести тепер цю офіційну дрібничку. Чи можу я збентежити Брауна, з’явившись до нього?
– Майже напевно, – відповів я. – Але майже напевно він виявить зніяковілість, відправивши до вас свого повірника, якусь лисицю, що мріє про хабар, а тому чи не краще зробити перший такий крок самій?
– Ви праві. Так буде приємніше і йому, і мені. Хоча… Ні, ви таки праві. У нас є план, – продовжувала Біче, усуваючи стурбовану зморшку, що грала між її тонких брів, змінюючи позу й посміхаючись.
– План ось у чому: залишити поки всі справи й податися на «Ту, що біжить». Я так давно не була на палубі, яку знаю з дитинства! Удень було спекотно. Чуєте, який шум? Нам треба розворушитися.
Справді, у величезні вікна вітальні проникали хорові крики, музика, весь святковий гул карнавалу, що зібрався з новими силами. Я негайно погодився. Ботвель пішов дати наказ щодо виїзду. Але я був лише одну хвилю з Біче, тому що ввійшли її родичі, господарі будинку – дідок і бабуся, круглі, як два старанно одягнені м’ячі, – і щойно дівчина представила їм мене, я відчув полегшення, переконавшись, що вони нічого не знають про мій випадок.
– Ви приїхали повеселитися, подивитися, як тут гуляють? – запитала господиня, причому її зморщене обличчя перепрошувало за неспокій та шум міста. – Ми тепер не виходимо, ні. Тепер усе не так. І карнавал поганий. За мого часу лише Бреденер запрягав дванадцять коней. Карльсон випустив «Океанію» – чудовий павільйон на колесах, і я була там головною Венерою. У Лакотта в саду фонтан грав вином. О, як ми танцювали!
– Все не те, – сказав старий, який, здавалося, сивів, запушувався й зменшувався щохвилини, такий він був старезний. – Немає бажання навіть виїхати подивитися. У тисяча вісімсот… ну, однаково, я бився на дуелі з Осборном. Він був у костюмі кота у чоботях. З мене вийняли три кулі. З нього – сім. Він помер.
Старі стояли поруч, парою, занурені в невидимий давній мох; стояли насилу, і я попрощався з ними.
– Дякую вам, – сказала бабуся зненацька твердим голосом, – ви допомогли Біче влаштувати всю цю справу. Так, я кажу про піратів. Що ж, повісили їх? Раніше тут було багато піратів.
– Дуже, дуже багато піратів! – сказав старий, сумно хитаючи головою.
Вони все переплутали. Я помітив погляд Біче з натяком й, поклонившись, вийшов разом з нею, чуючи навздогін старечий шепіт:
– Все не те… не те… Дуже багато піратів!

Розділ XXXII

Від’їжджаючи з Біче й Ботвелем, відчував себе незатишно, чудово розуміючи, що бентежить мене. Я був незрозумілий для Біче, для її виразного уявлення про людей і ситуації. Я вийшов з карнавалу в дію життя, ніби просто відкривши таємні двері, сам зберігаючи в тіні свою щиросердечну лінію, яка, перевившись з явною лінією, утворила вузли.
В екіпажі я сидів поруч із Біче, маючи перед собою Ботвеля, що, по багатьом прикметам, був для Біче добрим приятелем, як це трапляється між молодими людьми різної статі, зв’язаними спорідненістю, обопільною симпатією й схожими смаками. Ми зайшли в розмову, але незабаром замовкли, тому що, тільки‑но виїхавши, уже опинилися в дії законів гри, – того самого карнавального перевтілення, в якому я кружляв учора.
Екіпаж ледве рухався, обсипаний кольоровим паперовим снігом, що майже весь припадав на долю Біче, так само як і серпантин, який повільно опускався з балконів шарудливими стрічками. Публіка пустувала, пританцьовуючи, з реготом і криками. Світло було різке й шалене, як у колі пожежі. Імпровізовані оркестри з каструлями, тазами й паперовими трубами, що видавали дике ревіння, валандалися по перехрестях. Ще не було процесій і кортежів; задавала тон найрадісніша частина населення – хлопчаки й підлітки всіх кольорів шкіри і компанії на балконах, звідки нас старанно обсипали серпантином.
Вибравшись на набережну, Ботвель наказав візникові їхати до того місця, де стояла «Та, що біжить по хвилях», але, потрапивши туди, ми довідалися від вахтового з баркаса, що судно відведене на рейд, тому найняли шлюпку. Нам довелося поминути кілька пароплавів, на яких лунала музика й сяяла ілюмінація. Відходячи від смуги берегового світла, ми занурилися у присмерк, а потім і в пітьму, де, помітивши непорушний щогловий вогонь, один із човнярів сказав:
– Це вона.
– Ви раді? – запитав я, нахиляючись до Біче.
– Навряд. – Біче вдивлялася. – У мене немає почуття наближення до «Тої, що біжить по хвилях», про яку мені розповідав батько, що її вибудували на дні моря, попльовуючи на руки, користуючись пилою‑рибою та рибою‑молотом, два молодці‑гіганти «Задум» і «Секрет».
– Це мине, – помітив Ботвель. – Треба тільки приїхати й озирнутися. Ступити на палубу ногою, тупнути. Ось і все.
– Вона як хвора, – сказала Біче. – Недуга формальностей… і досить жалюгідне минуле.
– Збилася зі шляху, – підтвердив Ботвель, викликавши сміх.
– Кажуть, знайшли труп, – сказав човняр, придивляючись до нас. Він, очевидно, чув про всю цю справу. – У нас різне казали…
– Ви помиляєтеся, – заперечила Біче, – цього не могло бути.
Шлюпка стукнулася об борт. На кораблі було тихо.
– Агов, на «Тій, що біжить»! – закричав, встаючи, Ботвель. Над водою схилилася неясна фігура. Це був агент, який, після недовгих переговорів, приправлених його натяками на очікувану подяку, покликав матроса й спустив трап.
Негайно прибігла ще одна людина; за ним третя. Це були Горацій і кухар. Мулат галасливо привітав мене. Кухар приніс ліхтар. При слабкому, зрадливому світлі ліхтаря ми піднялися на палубу.
– Нарешті! – сказала Біче тоном задоволення, коли пройшла від борта уперед і обернулася. – В якому ж становищі екіпаж?
Горацій пояснив, але так безглуздо й метушливо, що ми, не дослухавши, всі перейшли в салон. Електрика, спалахнувши в лампах, освітила кути й предмети, на які я дивився кілька днів тому. Я помітив, що прибрано і підметено погано; мабуть, ще не вляглося потрясіння, викликане катастрофою.
На кораблі залишилися Горацій, кухар, агент, який вичікує випадку простежити ходи контрабандної торгівлі, і один матрос; всі інші були арештовані або отримали розрахунок із грошей, знайдених у Ґеза. Я не надто переймався цим, оскільки дивився на Біче, намагаючись вловити її почуття.
Вона ще не сідала. Поки Ботвель розмовляв з кухарем і агентом, Біче обійшла салон, роздивляючись навколо з такою увагою, ніби перший раз була тут. Один раз її погляд розширився й зупинився, і, простеживши його напрямок, я побачив, що вона дивиться на зламану жіночу гребінку, що лежала на буфеті.
– Ну, так розповідайте ще, – сказала Біче, бачачи, мою увагу до цього її погляду на предмет незначний і красномовний. – Де ви приміщалися? Де була ваша каюта? Чи не перша від трапу? Так? Тоді пройдімо до неї.
Відкривши двері в цю каюту, я змалював Біче положення осіб, що діяли, і як я попався, обманутий удаваним каяттям Ґеза.
– Уявляю, – сказала Біче. – Дуже все це сумно. Дуже смутно! Але я не маю наміру довго перебувати тут. Ходімо нагору.
– Те почуття не проходить?
– Ні. Я ходжу ніби по чужому будинку, який випадково виявився схожим. Хіба не утворився присмак, невидимий слід, з яким я так довго ще повинна мати справу усередині себе? О, я б так хотіла, щоб нічого цього не було!
– Ви ображені?
– Так, це справжнє слово. Я ображена. Отже, йдемо нагору.
Ми вийшли. Я чекав, куди вона поведе мене, із хвилюванням – і не помилився: Біче зупинилася біля трапа.
– Ось звідси, – сказала вона, показуючи рукою вниз, за борт. – І – один! Я, здається, ніколи не відчую, не уявлю з усією силою почування, як це могло бути. Один!
– Як – один?! – сказав я, забувшись. Раптом уся кров прилинула до серця. Я згадав, що сказала мені Фрезі Ґрант. Але було вже пізно. Біче дивилася на мене з тяжким, суворим невдоволенням. Момент мовчання зрадив мене. Я не зумів ні виправитися, ні твердістю погляду відвести таємну думку Біче, і це передалося їй.
– Гарвею, – сказала вона з ніжною і прямою силою, що вперше зазвучала в її веселому, безтурботному голосі, – Гарвею, скажіть мені правду!

Розділ XXXIII

– Я не брехав вам, – відповів я після нового мовчання, під час якого відчував себе так, ніби спіткнувшись у пітьмі, гублю рівновагу. Ніщо не можна було змінити в цьому моменті. Біче задала тон. Я повинен був відповісти прямо або мовчати. Вона не заслуговувала вивертів. Не обурення проти заборони, а прагнення до дівчини, почуття образи за неї й глибока туга вирвали у мене слова, взяти назад які було вже не можна. – Я не брехав, але я промовчав. Так, я не був один, Біче, я був свідком речей, які вас уразять. У човен, що невідомо як з’явився на палубі, увійшла й сіла Фрезі Ґрант, «Та, що біжить по хвилях».
– Але, Гарвею! – сказала Біче. При слабкому світлі ліхтаря її обличчя було блідим і смутним. – Говоріть тихіше!.. Я слухаю.
Щось у її тоні нагадало мені випадок з дитинства, коли, зробивши лук, я піддався вмовлянням жорстоких хлопчаків – ударити закрутом дерева цієї саморобної зброї по землі. Вони не пояснили мені, навіщо це потрібно, тільки повторювали: «Ти сам побачиш». Я смутно відчував, що щось тут негаразд, але не міг стриматися від спокуси й ударив. Тятива лопнула.
Це зісковзнуло, як впала на рукав іскра. Зам’явши її, я розповів Біче про те, що сказала мені Фрезі Ґрант; як вона була й пішла… Я не промовчав також про заборону говорити це їй, Біче, причому мені не було дано пояснення. Дівчина слухала, дивлячись убік, опустивши лікоть на борт, а підборіддя в долоню.
– Не говорити мені , – вимовила вона задумливо, посміхаючись голосом. – Це треба зрозуміти. Але чому ви сказали?
– Ви повинні знати чому, Біче.
– З вами раніше ніколи не траплялося такого?… – запитала дівчина, ніби не чула моєї відповіді.
– Ні, ніколи.
– А голос, голос, який ви чули, граючи в карти?
– Один‑єдиний раз.
– Занадто багато для одного дня, – сказала Біче, зітхнувши. Вона глянула на мене мигцем, тепло, з легким сумом; потім, соромливо посміхнувшись, сказала: – Ходімо донизу. Викличемо Ботвеля. Сьогодні я повинна раніше лягти, тому що в мене болить голова. А та – інша дівчина? Ви її зустріли?
– Не знаю, – сказав я цілком щиро, тому що така думка про Дезі мені до того не зринала в голові, але тепер я помислив про неї з дивним почуттям ніжної й тривожної перешкоди. – Біче, від вас залежить – я хочу думати так – від вас залежить, щоб зламана мною обіцянка не обернулася проти мене!
– Я вас дуже мало знаю, Гарвею, – відповіла Біче серйозно й ніяково. – Я бачу навіть, що я вас зовсім не знаю. Але я хочу знати й буду говорити про це завтра. Поки що, я – Біче Сеніель, і це моя відповідь вам.
Не даючи мені заговорити, вона підійшла до трапа й крикнула вниз:
– Ботвелю! Ми їдемо!
Усі вийшли на палубу. Я попрощався з командою, окремо поговорив з агентом, який зробив вигляд, що моя рука випадково опинилася в його швидких розуміючих пальцях, і спустився до човна, де Біче й Ботвель чекали мене. Ми попливли в місто. Ботвель розповів, що, як він оце довідався, «Та, що біжить по хвилях», залишиться в Гель‑Г’ю до розпорядження Брауна, якого сповістили телеграфом про всі події.
Біче всю дорогу сиділа мовчки. Коли човен увійшов у світло незчисленних вогнів набережної, дівчина тихо й рішуче вимовила:
– Ботвелю, я навалю на вас купу неприємного клопоту. Ви без мене продасте цей корабель з аукціону або… як вийде.
– Що?! – крикнув Ботвель тоном веселого жаху.
– Хіба ви не зрозуміли?
– Потім поговоримо, – сказав Ботвель і, коли човен зупинився біля кам’яних сходів набережної, додав: – З біса неприємна історія – все це, разом узяте. Але Біче невблаганна. Я вас добре знаю, Біче!
– А ви? – запитала дівчина, коли прощалася зі мною. – Ви схвалюєте моє рішення?
– Тільки так ви й могли вчинити, – сказав я, чудово розуміючи її напад бридливості.
– Що ж іще? – Вона задумалася. – Так, виходить так. Як не гірко, але стало легко. На добраніч, Гарвею! Я завтра сповіщу вас.
Вона простягнула руку, весело й різко потисши мою, причому в її погляді таїлася ця турбота, що бентежить мене, з домішкою явного невдоволення, – мною або собою? – я не знав. На серці в мене було сутужно й важко.
Вони негайно поїхали. Я подивився вслід екіпажу й пішов до площі, думаючи про розмову з Біче. Мені був потрібний шум юрби. Помітивши вільний кеб, я взяв його і незабаром був біля того місця, з якого вчора побачив статую Фрезі Ґрант. Тепер я знову побачив її, намагаючись переконати себе, що не винен. Пригнічений, я ви йшов з кеба. Спочатку я тупо й приголомшено стояв, – так було тут тісно від руху й безперервних, наступаючих один на одного, чудових по розмаїтості, багатству й примхливості маскарадних споруд. Але перший мій погляд, перша думка, що злетіла через всю юрбу, була: Фрезі Ґрант. Пам’ятник височів у квітах; його п’єдестал утворив конус квітів, небувалу гору, що сповзала осипами жасмину, троянд і магнолій. Заледве угледів я вчорашній стіл; тепер він був обнесений рогатками й стояв ближче до пам’ятника, ніж учора, укрившись під його квітучою скелею. Та м було тісно, як у ямі. У своєму настрої, де гуло не менше, ніж навколо, я не міг долучитися до застільної балаканини. Я не пішов до стола. Але я намірився пробитися до юрби глядачів, яка оточувала підніжжя пам’ятника, щоб дивитися зсередини кола. Тільки‑но я відокремився від стіни будинку, де стояв, притиснутий рухом, як, піддаючись безперервному натиску й поштовхам, був віднесений далеко від початкового напрямку й потрапив до пам’ятника з протилежного боку від стола, за яким, напевно, так само, як учора, сиділи Бавс, Кук та решта відомих мені з учорашньої сцени.
Потрапивши в центр, де рух, за точним фізичним законом, відбувається повільніше, я купив у продавця масок лілову напівмаску й, у такий простий спосіб убезпечивши себе від гострих очей Кука, став на один зі стовпів, які були з’єднані ланцюгом навколо «Тієї, що біжить». За це місце, що дозволяє уникати прикрого переміщення, що захищає від поштовхів і робить людину вищою за юрбу на дві чи три голови, я заплатив його власникові, який повідомив мене в пориві вдячності, що він займає його з ранку, – імпровізований промисел, що нагородив п’ятнадцятирічного паливоду золотою монетою.
Моя зосередженість була порушена. Заразлива інтимність того, що відбувалося – ця розгульна, легковажна й урочиста тиснява, яку обмахував, наспівуючи, стукіт оркестрів, що й були розміщені у різних кінцях площі, – зісковзувала у найсумнішу душу, як лоскотливе перо. Оглядаючись, я бачив подобу величезного будинку, з якого знято дах. На балконах, у вікнах, на карнизах, дахах, піддашках під’їздів, на стільцях, поставлених в екіпажах, було повно глядачів. Високо над площею вилися сотні китайських фігурних зміїв. Гумові кулі плавали над головами. По протягнених вище будинків дротах шумів довгий вогонь ракет, що горизонтально ковзалися. Прямий кут двох вільних від екіпажного руху боків площі, вершина якого впиралася в центр, утворив череду казкового населення, що переїздило; тут було на що подивитися, і я відзначив кілька виїздів, про які слід згадати.
Повільно віддаляючись, погойдувалася стародавня золота карета, з човноподібним низом і високим сидінням для кучера, але така величезна, що дорослі, що сиділи у ній, здавалися дітьми. Вони були в костюмах епохи Ватто. Екіпажем керував Дон Кіхот, підганяючи величезним списом четвірку коней, багато прибраних золотою, спадаючою до землі сіткою. За каретою ішов довгий справжній човен, повний капітанів, матросів, юнг, піратів і Робінзонів; вони розмахували картонними сокирами й стріляли з пістолетів, причому звук пострілу зображувався голосом, а замість куль вилітали плоскі сукняні пацюки. За човном, розгойдуючи хоботи, виступали слони, на спинах яких сиділи баядерки, гейші, виспівуючи грайливі шансонетки. Але найбільше з‑поміж усіх витівок привернуло мою увагу майстерно зроблене серце завбільшки у дві сажені – з червоного плюшу. Воно було, як живе; здригаючись, напружуючись або падаючи, причому трепет проходив по його поверхні, воно повільно погойдувалося серед групи масок; роль амура виконував чоловік з величезним пером, яким він ударяв, як списом, у жахливу плюшеву рану.
Інший, з мордою кажана, стирав губкою ініціали, які писала на поверхні серця дівчина в білому хітоні й зеленому вінку, але як би швидко вона не писала і як би швидко не стирала їх жадібна рука, все‑таки не вдавалося стерти кілька букв. З лівого боку серця, ховаючись і кидаючись раптово, звивалася огидна змія, жалячи протягнені вгору руки, повні квітів; із правого боку висувалася прекрасна гола рука жінки, що сипала золоті монети в капелюх старого‑жебрака. Перед серцем стояла людина вченого вигляду, розглядаючи його у величезну лупу, і щось говорячи панянці, яка моторно стукала клавішами друкарської машинки.
Незважаючи на наївність алегорії, вона справляла сильне враження; і я стежачи за нею, ще довго бачив паруючу верхівку цього маскарадного серця, поки не почалося сум’яття, спричинене зупинкою процесії. Не відразу можна було зрозуміти, що сталося. Утворився прорив, причому передні виїзди віддалилися, продовжуючи свій шлях, а задні, напираючи під зростаючий лемент нетерпіння, застрягли на місці, тому що навпроти пам’ятника зупинилася висока, дивного вигляду споруда. Не можна було сказати, що вона зображує. Це був ніби високий ящик з довгим дашком попереду; його середина була задрапірована тканинами, що опускалися до коліс. Воно рухалося без людей; лише на високому передку сидів візник із закритим маскою обличчям. Спостерігаючи за ним, я побачив, що він повернув коней, ніби маючи намір вийти з ряду, причому тил його таємничої споруди, яку він котив, був тепер повернений до пам’ятника по прямої лінії. Дуже швидко утворилася юрба; частина людей, маючи намір допомогти, кинулася до коней; інша, розмахуючи кулаками перед обличчям візника, вимагала забратися геть.
Утікши зі свого стовпа, я кинувся до заднього боку споруди, ще нічого не підозрюючи, але смутно стурбований, тому що візник, зіскочивши з козел, поринув у юрбу й зник. Задня стіна споруди раптом здійнялася нагору; там, згорбившись у кутку, стояв чоловік. Він був у масці й щось робив з мотузкою, яка опускалася зверху. Він забарився, тому що наступив на її кінець.
Думка цього моменту нагадувала камінь, що свиснув повз вухо: так все стало мені ясно, без крапок і ком. Я встиг кинутися до пам’ятника й, розкидавши квіти, піднятися по виступах цоколя на висоту, де моя голова була вище колін «Тієї, що біжить». Унизу дико збилася галаслива юрба, я побачив спрямовані на мене револьвери й порожнечу величезного ящика, верх якого знаходився тепер на рівні моїх очей.
– Стібайте, бийте коней! – закричав я, схопившись лівою рукою за виступ підніжжя мармурової фігури, а праву простягнувши вперед. Ще не знаючи, що відбудеться, я почував навислу неподалік важкість загрози й готовий був прийняти її на себе.
Загальне заціпеніння ледь не допомогло жахливій витівці. У далекому кінці просвіту споруди відірвалася чорна тінь, із шумом кинулася вниз і, здійнявшись перед самим моїм обличчям, повернулася. Це була довгаста чавунна штамба, вагою пудів двадцять, пущена, як маятник, на міцному канаті. Вона повернулася в той момент, коли між її сліпою масою й моїм обличчям пройшла тінь жіночої руки, витягнутої жестом захисту. Удар плазом знищив би мене разом зі статуєю, як сокира – стеаринову свічу, але поворот штамби сунув її у повітрі кінцем повз мене, на дюйм від плеча статуї. Вона зупинилася й, вертячись, помчала назад. Цей зворотний удар був жахливий. Він зніс бічний фасад ящика, роздрібнивши його із громом, що кинув коней геть. Споруда гойднулася й завалилася. Двоє коней впали, плутаючись ногами у стременах; інші ставали дибки й рвалися, волочачи руїни серед юрби, що розсіювалася. Весь тремтячи від нервового потрясіння, я збіг донизу і передусім глянув на статую Фрезі Ґрант. Вона була прекрасна й неушкоджена.
Ти м часом юрба линула із всіх кінців площі так густо, що, втративши капелюх і будучи відтиснутий публікою від центра сцени, де розлютоване збіговисько трощило перекинуту диявольську машину, я був загублений, як камінь, упалий у воду. Якийсь час два‑три чоловіки крутилися навколо, обмацуючи мене й пропонуючи свої послуги, але, оскільки нас щохвилини грозило збити з ніг стрімке збудження, мене було невимушено й дуже швидко відділено від усяких доброзичливців і я би міг, коли б хотів, бути присутнім далі глядачем; але я поспішив вибратися. Усюди лунали крики, що напад – справа рук Граса Парана і його прихильників. Отже, карнавал був зім’ятий, перетворений на надзвичайну, центральну подію цього вечора; по всіх вулицях поспішали на площу групи, а деякі мчали бігцем. Стомившись від шуму, я звернув у провулок і незабаром опинився вдома.
Я пережив настрій, який влігся не відразу. Я сідав, але не міг сидіти й починав ходити, досі сповнений враження раптової смерті, яка пролетіла повз скроню і яку відвела маленька таємнича рука. Я чув тріск перекинутої зворотним ударом споруди. Вся вага сцен минулого дня з’єдналася з цим останнім спогадом. Відчуваючи, що не засну, я оглушив себе такою порцією віскі, яку сам визнав би в інший час жахливою, і зарився в постіль, не маючи більше сил ані чути, ані дивитися, як б’ється величезне плюшеве серце, сочачись отрутою й золотом, болем і сміхом, бажанням і прокльоном.

Розділ XXXIV

Я прокинувся один, о десятій годині ранку. Кука не було. Його ліжко стояло недоторкане. Отже, він не ночував, і що я був тільки радий випадковій самотності, то більше не турбував себе думками про його долю.
Коли я одягнувся й освіжив голову потоками крижаної води, слуга доповів, що мене внизу чекає дама. Він також передав картку, на якій я прочитав: «Ґустав Бреннер, кореспондент «Рифа». Здогадуючись, що можу побачити Біче Сеніель, я похапцем зійшов униз. Досить мені було поглянути на вуаль, аби моральна і нервова ломота, завдяки якій я прокинувся з непевною тривогою, зникли, миттю поступившись місцем почуттю такої сильної радості, що я підійшов до Біче зі щирим, мимовільним вигуком:
– Слава Богу, що це ви, Біче, а не хто‑небудь інший, кого я не знаю.
Вона, уважно вдивляючись, посміхнулася і підняла вуаль.
– У вашому лиці ані кровинки! – сказала, помовчавши, дівчина. – Так, я їду; сьогодні або завтра, ще невідомо. Я прийшла так рано тому, що… це необхідно.
Ми розмовляли, стоячи в невеликій вітальні, де були двері в сад, обнесений глухою стіною. Крім Біче, з крісла підвівся, щойно я увійшов, високий юнак з червоним худим обличчям, який був у пенсне і з портфелем. Мені було важко говорити з ним – не дивлячись на Біче, я бачив лише її одну, і навіть одна загублена хвилина була стражданням, але Ґустав Бреннер мав право набриднути, вклонитися й піти. Вибачаючись перед дівчиною, яка відійшла до дверей і вп’ялася зором у сад, я запитав Бреннера, чим можу придатися йому.
Він звірився мені з такою мені добре відомою справою смерті капітана Ґеза і висловив бажання отримати для газети цікаві для нього відомості щодо моєї складної участі.
Не було іншого способу звільнитися від нього. Я сказав:
– На жаль, я не той, кого ви шукаєте. Ви – жертва випадкового збігу імен: той Томас Гарвей, який вам потрібен, сьогодні не ночував. Він записаний тут під прізвищем Аріногел Кук, і оскільки він мені сам зізнався в цьому, я не бачу потреби це приховувати.
Через вагу, що впала мені на серце, оскільки слова Біче про її від’їзд, щойно були вимовлені, я зберіг цілковитий спокій. Бреннер насторожився; навіть його вуха заворушилися від несподіванки.
– Одне слово… прошу вас… дуже вас прошу, – поспішно промовив він, бачачи, що я збираюся йти. – Аріногел Кук?… Томас Гарвей… його розповідь… можливо, вам відомо…
– Ви повинні мене вибачити, – сказав я твердо, – але я дуже зайнятий. Єдине, що я можу вказати, – це місце, де ви повинні знайти несправжнього Кука. Він – біля столу, що його займає добровільна варта «Тієї, що біжить». На ньому рожева маска і жовте доміно.
Біче слухала розмову. Повернувши голову, вона дивилася на мене з подивом і схваленням. Бреннер схопив мою руку, відважив глибокий уклін, аж його тіло переламалося, і, повернувшись, кинувся аршинними кроками ловити Кука.
Я підійшов до Біче.
– Чи не буде вам краще в саду? – спитав я. – Я бачу онде в тому кутку тінь.
Ми пройшли й сіли; від входу нас закривали кущі троянд.
– Біче, – сказав я, – ви дуже, дуже серйозні. Що сталося? Що мучить вас?
Вона глянула сором’язливо, ніби здалеку, закусивши губу, і негайно перевела сором’язливість у такий знайомий мені вираз відкритого завзяття.
– Даруйте моє невміння дипломатично формулювати питання, – вимовила дівчина. – Учора… Гарвею! Скажіть мені, що ви пожартували!
– Як би я міг? І як би я насмілився?
– Не ображайтеся. Я буду відверта, Гарвею, так само, як ви були відверті в театрі. Ви сказали тоді не багато й – багато. Я – жінка, і я вас дуже добре розумію. Але залишимо поки це. Ви мені розповіли про Фрезі Ґрант, і я вам повірила , але не так, як, можливо хотіли б ви. Я повірила у це, як вірять у малюнок Калло, Фраґонара, Бердслея; я не була з вами тоді. Клянуся, ніколи так багато я не говорила про себе й з таким почуттям дивної прикрості! Але якби я повірила, я була б, імовірно, дуже нещасна.
– Біче, ви не праві.
– Непоправно права. Гарвею, мені дев’ятнадцять років. Усе життя для мене чудесне. Я навіть ще не знаю його як слід. Уже почав двоїтися світ, завдяки вам: дві жовтих сукні, дві «Тих, що біжать по хвилях» й – два чоловіки в одному! – Вона розсміялася, але неспокійний був її сміх. – Так, я дуже розважлива, – додала Біче замислившись, – а це, мабуть, недобре. Я в розпачі від цього!
– Біче, – сказав я, нітрохи не обманюючись блиском її очей, але кажучи тільки слова, тому що нічим не міг передати їй самого себе, – Біче, все відкрито для всіх.
– Для мене – закрито. Я сліпа. Я бачу тінь на піску, троянди й вас, але я сліпа в тому сенсі, який вас робить для мене майже неживим. Але я жартувала. У кожної людини свій світ. Гарвею, цього не було?! 
– Біче, це було, – сказав я. – Пробачте мені. Вона глянула з легкою, замисленою втомою, потім, зітхнувши, підвелася.
– Коли‑небудь ми зустрінемося, можливо, й поговоримо ще раз. Не так це просто. Ви чули, що відбулося вночі?
Я не відразу зрозумів, про що вона запитує. Підвівшись сам, я знав без подальших пояснень, що бачу Біче востаннє; востаннє розмовляю з нею; моя тривога вчора й сьогодні була вірним передчуттям. Я згадав, що треба відповісти.
– Так, я був там, – сказав я, уже готуючись розповісти їй про свій вчинок, але зазнав таку ж мозкову відразу до безцільних слів, як це було в Ліссі, під час розмови зі службовцем готелю «Дувр», тим більше, що я поставив би й Біче в необхідність затягти закінчену розмову.
Слід було зберегти видимість непорозуміння, що зайшло далі, ніж думали.
– Отже, ви їдете?
– Я їду сьогодні. – Вона простягнула руку. – Прощавайте, Гарвею, – сказала Біче, пильно дивлячись мені в очі. – Дякую вам від усієї душі. Не треба; я вийду сама.
– Як усе розпалося, – сказав я. – Ви даремно провели стільки днів у дорозі. Досягти мети й відмовитися від неї – не кожна жінка могла б учинити так. Прощавайте, Біче! Я буду говорити з вами ще довго після того, як ви підете.
В її обличчі щось майнуло, мабуть ті слова, що присохнули на язиці, і вона вийшла. Певний час я стояв, байдужий до всього, потім побачив, що стою так само нерухомо – не маючи сил, ані бажання знову почати жити, – у себе в номері. Я не пам’ятав, як піднявся сюди. Постоявши, я ліг, намагаючись перемогти страждання якою‑небудь сторонньою думкою, але міг тільки до безконечності уявляти зникле обличчя Біче.
– Якщо так, – сказав я у розпачі, – якщо, сам не знаючи того, я прагнув до одного горя – о, Фрезі Ґрант, нема людських сил терпіти! Звільни мене від страждання!
Сподіваючись, що мені буде легше, якщо я виїду з Гель‑Г’ю, я сів увечері в шестигодинний потяг, так і не побачивши більше Кука; втім його, як стало відомо згодом з газет, застрелили під час нападу на дім Граса Парана. Його двоїстість, його похмурий сарказм і смерть за статую Фрезі Ґрант – за якийсь свій, ретельно стережений куток душі – довго хвилювали мене, як приклад малого знання нашого про людей.
Я приїхав у Лісс о десятій годині вечора і негайно подався до Філатра. Проте мені не вдалося поговорити з ним. Хоча всі вікна його будинку були яскраво освітлені, а двері відкриті, ніби тут щось відбулося, мене ніхто не зустрів на вході. Здивований, я дійшов до приймальні, наткнувшись на слугу, що мав розгублений і святковий вигляд.
– Ах, – пошепки сказав він, – навряд чи доктор може… Я навіть не знаю, де він. Вони бродять по всьому будинку – він і його дружина. Ту т у нас таке відбулося! Допіру, перед вашим приходом…
Зрозумівши, що відбулось, я заборонив доповідати про себе й, повернувши назад, побачив через розкриті двері молоду жінку, що сиділа досить далеко від мене у низенькому кріслі. Доктор стояв, тримаючи її руки у своїх, спиною до мене. Винна й вибачальник були цілком захоплені одне одним. Я й слуга тихо, мов злодії, пройшли, ступаючи у слід, навшпиньки до виходу, наразі ретельно замкненого. Ступивши на тротуар, я зі збентеженням подумав, що Філатрові всі ці дні буде не до друзів. До того ж його становище вимагало, щоб він перший захотів тепер бачити мене у себе.
Я вийшов з особливим настроєм, спричиненим випадково поміченою сценою, яка серед вечірньої тиші нагадала мені раптовий порив Дезі: єдине, чим я був подібний у цю ніч до Філатра, що знайшов своє нездійснене. Я почув, як вона говорить, пошепки: «Так, – що ж мені тепер робити?»
Інший голос, дзвінкий і ясний, сказав м’яко, підказуючи відповідь: «Гарвею, – цього не було? »
– Було, – відповів я знову, як тоді. – Це було, Біче, пробачте мені.

Розділ XXXV

Сповістивши доктора листом про своє повернення і не чекаючи відповіді, я виїхав у Сан‑Ріоль, де місяці три був зайнятий з Лерхом справами продажу нерухомого майна, що залишилося після батька. Не так багато залишилося мені після всіх відрахувань по заставних і векселям, щоб я, як раніше, міг тільки телеграфувати Лерху. Але була одна справа, яка тяглася вже п’ять років, щодо якої слід було очікувати сприятливого для мене рішення. Мій характер чудово мириться як з браком коштів, так і з надлишком їх. Подумавши, я погодився прийняти завідування іноземною кореспонденцією в чайній фірмі Альберта Вітмера і зажив дивним подвійним життям, однією частиною якого був діловий день, другою – окремий від усього вечір, де зіштовхувалися й розвивалися спогади. З болем я згадав про Біче, поки спогад про неї не зупинився, набувши характеру сумної й справедливої неминучості… Незважаючи на все, я був щасливий, що не збрехав у ту рішучу хвилину, коли на карту було поставлено мою гідність – моє право мати власну долю, що б не думали про те інші. І я був радий також, що Біче не поступилася нічим у ясному саду свого щиросердечного світу, давши моєму спогаду щире замилування, яке можна порівняти з замилуванням мужністю ворога, що сказав небезпечну правду перед лицем смерті. Вона належала до числа небагатьох людей, яких піднімає суспільство. Так міркуючи, я визнавав внутрішню відстань між мною й нею взаємно законною і міг би шкодувати лише за тим, що я інакший, ніж вона. Навряд чи хто‑небудь коли‑небудь серйозно жалкував про такі речі.
Мої письмові свідчення, надіслані в суд, який відбувався в Гель‑Г’ю, зовсім виділили Бутлера в справі про висаду мене Ґезом серед моря, але залишили відкритим питання щодо появи невідомої жінки, яка зійшла в човен. Про неї не було згадано ні на суді, ні на слідстві, імовірно у взаємній угоді підсудних між собою, які чудово розуміли, як важко відбилася б ця обставина на їхній долі. Вони скористалися моїм мовчанням на цей рахунок і могли пояснювати його, як хотіли. Матроси понесли легку кару за участь у контрабандному промислі; Сінкрайт відбувся роком в’язниці. Завдяки турботам Ботвеля й деяким витратам з боку Біче, Бутлер був засуджений усього на п’ять років каторжних робіт. По закінченні їх він виїхав у Дагон, де сів на вугільний пароплав, і на тому його слід загубився.
Коли мені хотілося відпочити, зупинити увагу на чому‑небудь втішному й легкому, я згадував Дезі, перевертаючи гримуче каяття безвинної провини, що ніяк не полишало мене. Ця дівчина багато разів прикро вражала й веселила мене, інколи, пригадуючи її дрібні, характерні рухи або епізоди, які відбулися за її участі, я мимоволі сміявся й відпочивав, бачачи знову, як вона повертає мені програні гроші або, піднявшись навшпиньки, б’є пальцями по губах, намагаючись змусити зрозуміти, чого хоче. На противагу Біче, образ якої поступово прозорішав, поволі втрачаючи ту владу, яка могла втриматися лише прямим поверненням почуття, – Дезі, яка перебувала невідомо де, була реальна, як рукостискання з посмішкою й привітом. Я відчував її особистість так жваво, що міг говорити з нею наодинці без відчуття дивини або безглуздості, але коли спогад повторював її ніжний і гарячий порив, причому я не міг прогнати відчуття притуленого до мене тіла цієї напівдитини, яку треба було, строго кажучи, гладити по голові, – я запитував себе: «Чому я не був з нею добрішим й не поговорив так, як вона хотіла, чекала, сподівалася? Чому не спробував бодай чимось розсмішити її?
Якось приїхавши до Леге, я зупинився перед крамницею, на вікні якої була виставлена модель вітрильника – великий, правильно оснащений виріб, що зображував каравелу часів Васко да Гами. Це була одна з тих речей, цікавих і практично непотрібних, які роками очікують покупця, поки не перетворяться на невіднятний інвентар самого приміщення, де спочатку їх задумано було продати. Я розглянув її детально, як розглядаю все, що зворушило саму основу моїх симпатій. Ми рідко можемо сказати в таких випадках, що власне привернуло нас, чому таке розглядання подібно до розмови – справжнього, захопливого спілкування. Я не квапився заходити в крамницю. Оглянувши маленькі вітрила, важливу безжиттєвість палуби, люків, всотавши всю приреченість цього корабля‑карлика, який, за повної домірності частин, здолав би прийняти фунтів п’ять вантажу й навіть триматися на воді й плисти, але не міг нічим відповісти прямому своєму призначенню, крім як в уяві людській, я вирішив, що каравела буде моєю.
Раптом вона зникла. Зникло все: вулиця й вікно. Чиїсь теплі руки, охопивши голову, закрили мені очі. Переляк, – але не справжній, а переляк радості, змішаний з небажанням звільнитися й, мабуть, з дурною посмішкою, перешкодив мені викликнути. Я стояв, потеплівши всередині, уже здогадуючись, що зараз буде, і мигаючи під пальцями на моїх віках, неголосно запитав:
– Хто це?
– «Та, що біжить по хвилях», – відповів голос, що намагався бути дуже таємничим. – Може, тепер здогадаєтесь?
– Дезі?! – сказав я, знімаючи її руки з обличчя, і вона відняла їх, ставши між мною й вікном.
– Простіть мою зухвалість, – сказала дівчина, червоніючи й нервово сміючись.
Вона дивилася на мене своїм прямим, веселим поглядом і говорила очима про все, чого не могла сховати. – Ну, мені, однак, щастить! Адже це другий раз, що ви стоїте задумавшись, а я проходжу позаду! Ви злякалися?
Вона була у синій сукні й шовковому коричневому капелюсі з блакитною стрічкою. На бруківці лежав порожній кошик, який вона кинула, щоб привітати мене у такий чудовий спосіб. З нею йшов величезний собака, вигляд якого, мабуть, приголомшував мосьок; тепер цей собака дивився на мене як на річ, яку, імовірно, накажуть нести.
– Дезі, мила Дезі, – сказав я, – я щасливий вас бачити! Я дуже винен перед вами! Ви тут одна? Ну, добридень!
Я потис її руку, що виривалася, але не різко. Вона підвелася навшпиньки й, схопившись за мої плечі, поцілувала мене в щоку.
– Я вас кохаю, Гарвею, – мовила вона серйозно й лагідно. – Ви будете мені як брат, а я – ваша сестра. О, як я вас хотіла бачити! Я багато чого не договорила. Ви бачили Фрезі Ґрант?! Ви боялися мені сказати це?! З вами це трапилось? Уявіть, як я була уражена й піднесена! Дух мій забивало при думці, що мій здогад вірний. Тепер зізнайтеся, що – так!
– Це – так, – відповів я з тією же простотою й свободою, тому що ми говорили однією мовою. Але не це хотілося мені ввести в розмову. – Ви одна у Леге?
Знаючи, про що я запитую, вона відповіла, повільно похитавши головою:
– Я одна, і я не знаю, де тепер Тоббоган. Він дуже мене скривдив тоді; може і я скривдила його, але ця справа – вже минуле. Я нічого не говорила йому, поки ми не повернулися в Ріоль, і там сказала, і сказала також, як поставилися ви. Ми обоє плакали з ним, плакали довго, поки не втомилися. Ще він наполягав; ще й ще. Але Проктор – я щиро йому дякую – втрутився. Він поговорив з ним. Тоді Тоббоган виїхав у Касет. Я тут у дружини Проктора; вона тримає газетну ятку. Стара ставиться до мене добре, але багато курить удома, а у нас усього три тісні кімнати, так що задихнутися можна. Вона курить люльку! Уявіть собі! Тепер – ви. Що ви тут робите, і чи знайшли ви дружину, яку шукали?
Вона сполотніла, і очі її наповнилися слізьми.
– О, даруйте мені! Язик мій – ворог мій! Ваша сестра дуже дурна! Але ви мене згадували трохи?
– Хіба можна вас забути? – відповів я, жахаючись при думці, що міг не зустріти ніколи Дезі. – Так, я знайшов дружину, ось… тепер. Дезі, я кохав вас, сам не знаючи того, і кохання до вас ішло слідом за іншим коханням, яке пережилось і закінчилось.
Деякі перехожі у провулку оглядалися на нас, запалюючи в очах потайні свічки нескромної цікавості.
– Ходімо звідси, – сказала Дезі, коли я взяв її руку й, не випускаючи, повів на бульвар, що перетинав провулок. – Гарвею, милий мій, серце моє, я виправлюся, я буду стриманою, але тільки тепер треба чотири стіни. Я не можу ні поцілувати вас, ні пройтися колесом. Собака… ти тут. Її кличуть «Хлопс». А треба б назвати «Гавс». Гарвею!
– Дезі?!
– Нічого. Хай нам буде добре!

Епілог

І

Серед розмов, які відбувалися тоді між Дезі і мною і які часто закінчувались перед світом, оскільки щодо одних і тих таки речей відкривали ми як нові їхні сторони, так і нові точки зору; найулюбленіша наша тема – про подорож удвох усіма тими місцями, які я відвідував раніше. Але це був занадто великий план, і його довелося скоротити. На той час я виграв спірну справу, яка дала кілька тисяч, що допомогли здійснити наше бажання. Знаючи, що витрачу все, я купив у Леге, неподалік від Сан‑Ріоля, одноповерховий кам’яний будинок з садом і вільною земельною ділянкою, згодом засадженою фруктовими деревами. Я склав точний план внутрішнього упорядкування будинку, врахувавши всі дрібниці затишку і першого враження, яке мають справити кімнати на людину, що увійде до них, і доручив влаштувати це моєму приятелю Товалю, смак якого, його вміння змусити речі говорити знав ще з того часу, коли Товаль мав власний будинок. Він скоро зрозумів мене, – тільки‑но побачив мою Дезі. Я приховав од неї свій намір, і ось ми вирушили в подорож, яка тривала два роки.
Для Дезі, завжди наповненої своїм внутрішнім світом і дуже сором’язливої, попри її зовнішню сміливість, було мукою з мук висиджувати годинами в товаристві або приймати гостей, тому вона скоро втомилася від таких центрів, де громадське життя нуртувало, – Парижа, Лондона, Мілана, Рима – і частенько скаржилася на змарнований, за її висловом, час. Іноді, сказавши що‑небудь, вона раптом зніяковіло замовкала, тільки тому, що привертала до себе увагу. Невдовзі помітивши це, я обмежив наше товариство – хоча воно і змінювалося – такими людьми, при яких можна було говорити або не говорити, як цього хочеться. Але й тоді здатність Дезі переноситися в чужі відчуття і далі викликала в неї стиснене зітхання. Вона любила приходити сама і тільки тоді, коли їй хотілося самій.
Але найкраще розвіятися їй вдавалося, коли вона ходила зі мною по вулицях, розглядаючи будинки. Вона любила архітектуру і розумілася на ній. Її брали за душу старовинні стіни, з ровами і деревами навколо них; якісь квітучі куточки серед запустіння померлої епохи, або чистенькі новенькі будиночки з несвідомою грацією пропорційності всіх частин, що зустрічається вкрай рідко. Вона могла замилуватися фронтоном; замкненими глухими дверима серед кущів жасмину; мостом, де вежі та арки кидають на стрімку воду глухі кутасті тіні; могла вона ретельно оцінити палац і підмітити стиль у хатині. Через усе це я згадав про будинок в Леге з прихованою підступністю.
Повернувшись до Сан‑Ріоля, ми зупинилися в готелі, а на третій день я запропонував Дезі з’їздити в Леге й подивитися водоспади. Завжди згодна на все, що б я їй не запропонував, вона пристала і цього разу і, за своєю звичкою, не спала до другої ночі, захоплена думкою про поїздку. Вирішивши що‑небудь, вона спалахувала і вже не могла заспокоїтися, поки не виконає задумане. Вранці ми були в Леге і від станції проїхали на конях до нашого будинку, про який я казав їй, буцімто тут ми зупинимося на два дні, тому що цей будинок належить місцевому судді, моєму знайомому.
На її обличчі з’явився так добре мені відомий вираз збентеження і цікавості, який завжди виникав, коли мова заходила про візити до невідомих людей. Я вдав, що неуважний і трохи втомився.
– Який славний дім! – сказала Дезі. – І стоїть геть окремо; сад, чесне слово, вартий уваги! Хороша людина цей суддя. – Такі були її висновки від предметів до людей.
– Суддя як суддя, – відказав я. – Можливо, він і чудовий, але що ти побачила гарного, мила Дезі, в цьому квадраті з двома верандами?
Вона не завжди вміла висловити, що хотіла, тому лише поєднала свої враження з моїм питанням однією з посмішок, яка чітко говорила: «Нещирість – гріх. Адже ти бачиш просту чистоту ліній, яка робить будову легкою, і зелену черепицю, і білі стіни з прозорими, наче синя вода, шибками; ці широкі сходи, якими можна ступати поволі, у задумі, до величезних стовбурів, під тінь високих крон, де в просвітах сонце і тінь вирізняє яскраві і палкі квіти вдало розташованих клумб унизу. Тут відчуваєш себе зануреним у природу, що скупчилася під будинком і, розумно і спокійно тиснучись, витворює єдність з переднім і бічним фасадами. Навіщо ж, милий мій, ці зайві слова, в які ти сам не віриш?» Уголос Дезі промовила:
– Ту т така благодать, аж наступає на серце. Цієї миті до нас з надр будинку вийшов Товаль.
– Вітаю, друже Товаль. Яка несподівана зустріч! – сказала Дезі. – Що ви тут робите?
– Чекаю на господарів, – відповів Товаль дуже вдало, тимчасом як Дезі, поправляючи під підборіддям стрічку дорожнього капелюшка, озиралася, стоячи в невеликій вітальні. Її швидкі очі помітили все: килим, лакований різьблений дуб, коминок і ретельно підібрані картини в горіхових і малахітових рамцях. Серед них була картина Гуеро, що зображає двох собак: одна лежить спокійно, встромивши морду в лапи, дивлячись людськими очима, інша, наструнчена, вся спрямована на щось невидиме.
– Господарів немає, – вимовила Дезі, підійшовши і розглядаючи картину, – господарів немає. Цей собака зараз гавкне. Вона ось‑ось заллється. Хороша картина, друже Товаль! Можливо, собака бачить ворога?
– Або господаря, – сказав я.
– Тоді, певно, вона загавкає привітно. Що ж нам робити?
– Для вас приготовлені кімнати, – відповів Товаль, чиє худе, гостре обличчя з великими поблажливими очима, раптом прорізала загадкова усмішка. – Що ж до судді, то він, здається, тут.
– Тобто Адам Корнер? Ти казав, що так звуть цю людину. – Дезі подивилася на мене, щоб я пояснив, як це суддя тут, в той час як його немає.
– Товаль хоче, мабуть, сказати, що Корнер скоро приїде.
Мені при цій відповіді довелося сильно закусити губу, і вийшло на кшталт: «иче, ирно, изати, шщо, ирнер оро риїде».
– Ти щось їси? – сказала моя дружина, заглядаючи мені в обличчя. – Ні, я нічого не розумію. Ви мені не відповіли, Товаль, з якого дива ви тут опинились, хай вас і дуже приємно зустріти. Навіщо ви хочете мене в чомусь заплутати?
– Але, Дезі, – благально зітхнув Товаль, – чому ж я винен, що суддя – тут?
Вона жваво повернулася до нього гнівним рухом, який іще не встиг передатися погляду, проте одразу розсміялася.
– Ви думаєте, що я дурна? – поставила вона питання руба. – Якщо суддя тут і тримається так поштиво, що послав вас розповідати про себе таємничі історії, то передайте йому, будь ласка, що ми – теж, можливо , – тут!
Хай якою гарною не була ця гра, настала мить, коли треба було скинути полуду з жіночих очей.
– Дезі, – сказав я, взявши її за руку, – озирнися і знай, що ти у себе вдома. Я хотів тебе ще трохи помучити, але ти вже хвилюєшся, тож подякуй Товалеві за його турботи. Я тільки купив; Товаль витратив безліч свого зайнятого часу на все внутрішнє опорядження. Суддя справді тут, і цей суддя – ти. Тобі судити, чи добре вийшло.
Поки я пояснював, Дезі дивилася на мене, на Товаля, на Товаля і на мене.
– Присягнися, – сказала вона, пополотнівши від радості, – дай страшну морську клятьбу, що це… Ах, як безглуздо! Звичайно ж, в очах у кожного з вас відразу по одному будинку! І це я є той суддя?! Та хай він буде брудним сараєм…
Вона кинулася до мене і вимазала мене сльозами захвату. Те саме сталося з Товалем, який намагався не втратити свого поблажливого, саркастичного вигляду. Потім почався огляд, і коли він нарешті скінчився, в очах Дезі мінилися барвами усі речі, перспективи, квіти, вікна і завіски, як це буває на вологій поверхні мильної бульбашки. Вона сказала:
– Чи не здається тобі, що все раптом може зникнути?
– Ніколи!
– Ну, а в мене овеча вдача; коли що‑небудь дуже добре, то мене чомусь одразу посідає страх, що в мене заберуть, зіпсують, що мені не буде вже добре…

ІІ

У кожної людини – не часто, не штучно, але само собою, і тільки в день дуже хороший, серед інших просто хороших днів настає потреба озирнутися, навіть побути тим, ким ти був колись. Вона схожа на перебирання старих листів. Такий стан виник одного разу в Дезі й у мене, і приводом стала її жовта сукня з коричневими торочками, що її вона берегла як пам’ять про карнавал на честь Фрезі Ґрант, «Тієї, що біжить по хвилях», і про ту зустріч у театрі, коли я мимоволі образив свого друга. Раз почалися спогади і тривали, з перервами, цілий день, за сніданком, обідом, прогулянкою, між сніданком і обідом і між роботою та прогулянкою. Говорячи про щоденне, кожен і далі згадував сцени в Гель‑Г’ю і на «Нирку», який, до речі сказати, розбився рік тому, налетівши на рифи, причому врятувалися всі. Щойно чітко набігало минуле, воно ясно поставало і вимагало обговорення, і ми негайно починали переживати той чи інший випадок, з жалістю, що йому не дано повторитися знову – без неясного свого майбутнього. Чи було це передчуттям того, що ввечері спогади оживуть, або тим спокійним прибоєм, який нагадує людині, яка досягла берега, про неозорі простори, коли він ще не знав, який берег ховається за мовчанням горизонту, – сказати може лише нелюбов до свого життя, байдуже психічне дослідження. І ось ми заговорили про Біче Сеніель, яку я кохав.
– Ось ці очі бачили Фрезі Ґрант, – сказала Дезі, прикладаючи пальці до моїх повік. – Ось ця рука тиснула її руку. – Вона доторкнулась до моєї руки. – Там, у роті, є язик, який з нею говорив. Так, я знаю, це крутить голову, якщо в це вдуматись, – але потім приходить настрій серйозний, поважний, і хочеться ходити так, аби не розсипати. І це не перейде ні до кого: воно тільки в тобі!
Стемніло; сад зник і стояв там, у темній самоті, так близько від нас. Ми сиділи перед будинком, коли світло вікна осяяло Діка, нашого мажордома, мастака на всячину. За ним йшов, удивляючись і посміхаючись, високий чоловік у дорожньому костюмі. На його засмагле, неясно знайоме обличчя впало світло, і він сказав:
– «Та, що біжить по хвилях»!
– Філатр! – вигукнув я, підскакуючи і встаючи. – Я знав, що ми неодмінно зустрінемося! Я спустив вас з ока слідом за трьома місяцями листування, коли ви поїхали, як мені говорили, – чи то в Салер, чи то в Дібль. Я сам бігав світами два роки. Як ви нас знайшли?
Ми увійшли в будинок, і Філатр розповів нам свою історію. Дезі спочатку мовчала і дивувалась, але, почавши посміхатися, швидко відійшла, взявшись, своїм звичаєм, доказувати за Філатра, якщо той зупинявся. При цьому вона зверталася до мене, пояснюючи дуже розсудливо і майже завжди не до ладу, як те чи те відбувалося, – певна ознака, що вона слухає дуже уважно.
З’ясувалося, що Філатра призначили в колонію прокажених, миль за двісті від Леге, вгору за течією Тавасси, куди він і вирушив з дружиною незабаром після мого від’їзду до Європи. Ми розминулися на кілька днів всього.
– Слід знайшовся, – сказав Філатр, – я говорю про те, що має вас зацікавити більше, ніж «Марія Целеста», про яку розповідали ви на «Нирку». Це…
– «Та, що біжить по хвилях»! – швидко підігнала його плавну мову Дезі і, спалахнувши від вірності свого здогаду, сіла в спокійній позі, що мала сказати всім: «Мені тільки це і треба було сказати, а відтак я мовчу».
– Ви маєте рацію. Я згадав «Марію Целесту». Дорогий Гарвею, ми пливли на паровому катері в затоку – вирушивши на полювання, я і два службовці біологічної станції з Оро. Ніч застала нас у скелястому рукаві, праворуч од острова Капарол, і ми швидко пройшли це місце, щоб зупинитися біля лісу, де вранці матроси мали назбирати дров. Повернувши, катер увігнався в шар плавучого деревного сміття. У тому місці були сотні невеликих острівців, і маневри катера по звивинах вільної води вивели нас на спокійну круглу заводь, стиснену високими і розлогами кронами. Боячись загубити дорогу, тобто, вірніше, подовжити її за рахунок непевного блукання по цьому лабіринту, шкіпер увів катер у стрілу води між величезних брил, де ми і переночували. Я спав не в каюті, а на палубі і прокинувся рано, хоча вже розвиднілося.
Не сон побачив я, оглянувши замкнуте коло затоки, а справжнісінький вітрильник, який стояв за два кабельтових від мене, майже біля самих дерев, які здіймалися понад його щогли. Другий корабель, перекинутий, відбивався на глибині.
Розбурханий так, наче мене, сонного, кинули з ліжка у воду, я виліз на камінь і, зіскочивши, зайшов берегом до корабля з корми, розірвавши на шматки куртку: так густо поплелися скрізь ліани круг стовбурів. Я не помилився. Це була «Та, що біжить по хвилях», судно, покинуте екіпажем, віддане на волю води, вітру й самотності. На реях не було вітрил. На мій крик ніхто не з’явився. Шлюпка, повна до половини води, лежала на боці, край урвища. Я підняв заіржавілу порожню бляшанку, вичерпав воду і, що весла лежали поруч, то я, досягши судна, піднявся на палубу по якірному тросу, з корми.
З усього випливало, що корабель опинився тут понад рік тому. Палуба проросла травою; біля бортів намело листя і гілляччя. Реями, обвивши їх, спускалися ліани, стебла яких, всіяні квітами, розгойдувалися, наче клапті снастей. Я зійшов всередину і здригнувся, бо маленька змія, єдино оживляючи салон, виказала ознаки свого химерного і красиво‑зловісного життя, ковзнувши килимом за ріг коридору. Потім шаснула миша. Я зайшов у вашу каюту, де серед безладу, розбитого посуду і розкиданих на підлозі ганчірок, відкрив купу величезних жуків брудного зеленого кольору, які розповзалися навсібіч.
Всередині панувала задуха – моральна задуха, немов мене поховали тут, зарахувавши до жуків. Я знову ви йшов на палубу, потім до кухні, кубрику; скрізь був цілковитий розгардіяш, повний сміття та москітів. Неприємний острах, горе і туга напали на мене. Я дозволив шукати шкіперові, який підвів у цей час катер до «Тієї, що біжить по хвилях», і його матросам, які сповнили затоку вигуками здорового подиву і завзято взялися тягти все, що могло придатися у побуті. Мої знайомі, службовці біологічної станції, теж увійшли в азарт пошуків і провели півдня, вбиваючи палицями змій, а також обнишпорюючи всі кутки, сподіваючись виявити сліди людського перебування. Але журналу і жодних паперів не було; лише в столі капітанської каюти, в щілині дальнього кута шухляди застряг клаптик листа; він зберігається в мене, і я покажу вам його колись.
«Чи можу я сподіватися, що ви прочитаєте цей лист, якого я не хотів…» Мабуть, автор листа розірвав його сам. Але здогадка є також і питанням, яке вирішувати не мені.
Я стояв на палубі, дивлячись на верхівки щогл і вершини лісових велетнів‑дерев, які підносилися над щоглами, а над ними ще вище пливли байдужі, красиві хмари. Звідти звисала, як застиглий дощ, сітка ліан, простягаючи навсібіч щупальця чіпких, завмерлих завитків на кінці обвислих стебел. Легкий подув вітру смикнув цю переплутану по всьому сталому на їхньому шляху армію опромінених сонцем спіралей і листя. Один завиток, розгойдуючись туди‑сюди дуже близько від клотика грот‑щогли, не повис вертикально, коли вітер спав, а застиг під невеликим кутом, як притриманий на підйомі маятник. Він щосили пнувся. Вітер трохи посилився, і, щойно торкнувшись дерева, завиток миттєво обвився навколо щогли, тремтячи, як струна.
Дезі, замовчавши, нерухомо дивилася на Філатра крізь пелену сліз, яка застувала їй очі.
– Що з тобою? – сказав я, сам схвильований, адже ясно уявив усе, що бачив Філатр.
– О, – прошепотіла вона, боячись говорити голосно, щоб не облитися слізьми. – Це так прекрасно! І так сумно і так добре, що це все – так!
З дурного розуму я запитав, що її так уразило.
– Не знаю, – відповіла Дезі, витираючи очі. – Потім я дізнаюся. Розповідайте, дорогий докторе.
Помітивши її нервовість, Філатр скоротив свою розповідь.
Сяк‑так вони вибралися з лабіринту островів. Сподіваючись коли‑небудь зустріти мене, Філатр постарався дізнатися через Брауна про долю «Тієї, що біжить». Лише через два місяці він дещо вивідав. «Та, що біжить по хвилях» була продана Екові Летрі за півціни і одразу ж після продажу пішла в Аквітен під командою капітана Геруда. Відтоді про неї ніхто нічого не чув. Чи стала вона жертвою темного задуму, невідомого нікому плану, або врятувалася в нетрях річки від переслідувань ворога; чи вимер її екіпаж від епідемії, або, кинувши судно, загинув у нетрях від голоду і звірів – дізнатися було годі. Лише через багато років, коли по Тавассі почали знаходити золото, виникло припущення, що це була авантюра, золота мрія, здатна перетворювати дорослих на дітей, але і з цим, кому було це до вподоби, мирився тільки той, хто не міг звикнути до непевності. «Ту, що біжить» залишили там, де на неї випадково натрапив катер, оскільки не знайшлося охочих знову шукати пограбоване дотла судно, з репутацією, котра живила б забобони.
– Але цього не досить для мене і вас, – сказав Філатр, коли ми переговорили і передумали про все, що пов’язано з кораблем Сеніелів. – Ще вчора я зустрів молоду даму – Біче Сеніель.
Очі Дезі висохли, і вона стримала посмішку.
– Біче Сеніель? – сказав я, розуміючи лише тепер, як було мені важливо знати про її долю.
– Біче Каваз. Філатр затримав паузу і докинув:
– Атож. На пароплаві в Ріолі. Її чоловік, Гектор Каваз, був з нею. Його дружині нездужалось, і він запросив мене, дізнавшись, що я лікар. Я не знав, хто вона, але почав здогадуватися, коли, почувши моє прізвище, вона запитала, чи знаю я Томаса Гарвея, який жив у Ліссі. Я відповів ствердно і багато розповів про вас. Пам’ятаючи про обережність, я вирішив не передавати лише нам з вами відомі факти того вечора, коли у Стерса грали у карти, і деякі інші обставини, іншого штибу, ніж ті, про які зазвичай говорять, коли трапляється випадкове знайомство. Але оскільки розмова торкнулася історії корабля «Та, що біжить по хвилях», я поклав собі за обов’язок викласти все, що бачив у лісовій затоці. Вона говорила стримано, і навіть це моє відкриття корабля вивело її зі спокійного стану тільки на одну‑єдину мить, коли вона сказала, що про це слід було б неодмінно дізнатися вам. Її чоловік, людина напрочуд жива, дотепна й приємна, розповів мені своєю чергою про те, що попервах після весілля часто бачив вас уві сні на шлюпці удвох з молодою жінкою, обличчя якої було закрите. Тоді виявилося, що йому відома ваша історія, і розмова, добравши відвертості, повернулася до подій в Гель‑Г’ю. Наразі він тримався невимушено. Жодного слова не було сказано Біче Каваз про її ставлення до вас, але я бачив, що вона сповнена впевненої задуми – здалеку, як берег дивиться на інший берег через синю рівняву води.
«Він міг би бути ближчий вам, дорога Біче, – сказав Гектор Каваз, – якби не трагедія з Ґезом. Обставини повинні були зімкнутися. Їх розірвала ця смута, ця раптова смерть».
«Ні, життя, – відказала молода жінка, поглядаючи на Каваза з довірою та посмішкою. – У ті дні життя поставило мене перед замкненими дверима, від яких я не мала ключа, щоб з його допомогою переконатися, чи це, бува, не імітація дверей. Я не стукаю в наглухо зачинені двері. Негайно ж з’ясувалося, що підтримувати стосунки неможливо. Не розуміють – значить, не існує!»
«Це сказано у запалі!» – зауважив Каваз.
«Чому? – вона щиро здивувалася. – Мені хочеться завжди бути тільки собою. Що може бути скромнішим, дорогий докторе?»
«Або грандіознішим», – відповів я, пристаючи на її слова. У неї був невеликий жар – незначна застуда. Я попрощався під живим враженням її особистості – враженням недоторканості та привітності. У Сан‑Ріолі я зустрів Товаля, який зайшов до мене; побачивши моє ім’я в готельній книзі, він, дізнавшись, що я той самий доктор Філатр, негайно розказав усе про вас. Чи треба говорити, що я одразу зібрався і поїхав, кинувши всі справи у колонії? Саме так. Дедалі частіше нарікаю на пам’ять. Біче Каваз просила мене, якщо я вас зустріну, передати вам її лист.
Він покопався у портфелі і витягнув невеликий конверт, на якому стояло моє ім’я. Подивившись на Дезі, яка сором’язливо і похапцем кивнула, я прочитав лист. У ньому було п’ять рядків: «Будьте щасливі. Я згадую вас із вдячністю і повагою. Біче Каваз».
– Оце і все… – сказала розчарована Дезі. – Я чекала більшого. – Вона підвелась, її обличчя залив рум’янець. – Я очікувала, що в листі буде визнано право і щастя мого чоловіка бачити все, що він хоче і бачить, – там, де хоче. І мало бути ще ось що: «Ви маєте рацію, тому що це сказали ви, Томас Гарвей, який не бреше». І ось це скажу я за всіх: Томасе Гарвей, правда ваша. Я сама була з вами в човні і бачила Фрезі Ґрант, дівчину в мереживній сукні, яка не боїться ступити ногами на безодню, оскільки й вона бачить те, чого не бачать інші. І те, що вона бачить, дано всім: візьміть його! Я, Дезі Гарвей, надто молода, щоб судити про ці складні речі, але я знову скажу: «Людину не розуміють». Треба її зрозуміти, щоб побачити, як багато невидимого. Фрезі Ґрант, ти є, ти біжиш, ти тут! Скажи нам: «Добривечір, Дезі! Добривечір, Філатре! Добривечір, Гарвею!»
Її обличчя сяяло, гнівалось і сміялося. Мимоволі я встав з холодом в спині, що зробив відразу й Філатр – так дивовижно задзвенів голос моєї дружини. І я почув слова, сказані без зовнішнього звуку, але так виразно, що Філатр озирнувся.
– Ну от, – сказала Дезі, сідаючи і полегшено зітхаючи, – добривечір і тобі, Фрезі!
– Добривечір! – Почули ми з моря. – Добрий вечір, друзі! Чи не нудно вам на темній дорозі? Я поспішаю, я біжу…

Післяслово
Самітник із Зурбагана

Бунін потиснув Грінові руку і мовив: 
– Нічого такого я не бачив, великий мій сусідо! Тобто бачив, але з протилежним результатом. Чи Ви часом не з Сибіру? 
Грін дожував хліб з маслом і тільки тоді відповів: 
– Із Зурбагана! 

Пам’ятаю, як у дитинстві відкрив для себе «Купання червоного коня» Петрова‑Водкіна. Велетенська фігура неприродного кольору (кажуть, що спершу маляр думав зобразити гнідаша) заповнює весь обшир картини промовистою грою пружних молодих м’язів і надає їй фантастичного, неправдоподібного характеру. На тлі хирлявого хлопчика кінь скидається на неприборканого гіганта, ладного от‑от вирватися зі слабенької руки. Так стоїть справа і з фантазією Олександра Гріна, сучасника російського маляра: він насилу дає собі раду з її бурхливим польотом, але про це – згодом. Хай там як, а зараз, за багато років потому, я згадав цю картину, і згадав саме тому, що двох митців, здається, споріднює якась абстрагованість, ба – абсурдність.
Власне, химерний Грін і зі своїм життям не надто ладнав, а ця невпорядкованість його життя, постійні злидні, поневіряння по редакторах і борсання в лещатах невблаганного конформізму, що чимраз виразніше стискали радянську літературу, позначалися на творчості письменника. У цій своїй безпорадності він дедалі частіше тікав у світ своїх образів, у край, що його російський мрійник назвав Грінляндією і який, наче відповідаючи своїй назві, завше буяв соковитою зеленню фантазії. Сучасників дивувало те, що якусь вулицю в місті, де жила його уява, Грін міг описати кілька разів поспіль і при цьому не оминути жодної деталі. Вкрай дріб’язковий у тому, що стосувалося гонорарів (дріб’язковий, як на їхній брак), він міг чіплятись як сльота до редакційного начальства, щоб, отримавши, тут‑таки процвиндрити всі гроші. Грін потерпав через свою непрактичність, потерпали і його близькі, друзі й знайомі. Багато хто з них розминувся дорогою з письменником, як самому Грінові було не по дорозі з тодішнім життям.
Власне, він жив під знаком якогось протесту. Коли брав на кпини викладачів земського училища у В’ятці, підсвідомо зневажав міщанську долю батька, рештки войовничого духу якого вряди‑годи вихлюпувались і на малого Сашка Гриневського (справжнє ім’я письменника), марно шукав місця серед своїх сучасників, у реальній країні і, врешті, тоді, коли вигадав свою, яскраву й неповторну. Ба – роки, коли Грін товаришував з есерами, теж виказували якийсь протест – хай особистий через суспільний – проти того, що оточувало тодішніх людей. Грін і в своїй країні вирішив жити поряд зі своїми героями тільки тому, що її і їх можна було кроїти на свій лад, ліпити взірцевих героїв, ідеальних злочинців, і дарувати щастя, бажане, бо незнане, тому, хто сподівався колись‑таки побачити на обрії Багряні вітрила…
У справжньому житті все було набагато важче. Тільки‑но відбрунькувавшись од батька з двадцятьма, чи двадцятьма п’ятьма карбованцями в кишені, Грін ухопив облизня. Сівши навесні 1897 року в Одесі на судно «Цесаревич», яке прямувало в єгипетську Александрію, майбутній письменник повернувся назад пасажиром, відмовившись виконувати якісь із вимог капітана. Хлопець привіз хіба що запах води, та й те гнилої, бо, вирішивши, за його словами, як безсмертний Тартарен, що леви і Сахара геть поряд, заблукав у лабіринті жарких вулиць і, добряче стомившись, сів біля якоїсь канави. Виходу на було: фаху, який би дозволив йому жити в достатку, Грін так і не надбав до кінця життя (хай його дружина і вважала, що єдиний його талант – це вміння, питання до письменницького інструментарію лишаються й досі), – отож йому довелося вертати до батька. Влітку 1898 року, взявши у нього п’ять карбованців, Шурко подався до Баку, де перебивався з хліба на воду, тоді влаштувався до рибалок і, не витримавши важких умов, утік і від них. Відтак знову картина «повернення блудного сина» повторилася – з тією лишень різницею, що суми, якими батько щоразу наділяв юнака, щоразу зменшувалися. Взявши три карбованці, Грін де тільки не бурлакував: був лазником, працював у копальнях, на торф’яниках і сплавляв дерево. Проте щоразу на нього чигала невдача. Сам Грін ще відмовлявся вірити в те, що йому не дано подолати власну нездалість, отож, вернувши до батька, сплів йому цілу легенду: мов, прибився до розбійників, з ним обікрав контору копальні, вернувся в ліс, де мив золото і все до копійки прогуляв. Кінець кінцем батькові й самому Грінові такі з’явлення набридли, і він вирішив податися в солдати.
У березні 1902 року Грін опинився у 213‑му резервному батальйоні у Пензі. З цього часу походять перші з тих рідкісних новель, які мають реалістичну основу – «Заслуга рядового Пантелєєва» і «Слон і Моська», – де в усіх деталях зображено казарменну атмосферу, що панувала у царській армії. А проте, «голим» реалізмом Грін бридився. Ба – і його реалістичні твори засновані здебільшого на конфлікті героя‑індивідуаліста з суспільством. Грін і сам провокував конфлікт у війську своєю впертою вдачею і за шість місяців усім допік до живого, так що двічі марно намагався втекти, і лише за третім разом він‑таки доп’яв свого. Есери дали йому одяг, листа й адресу, вочевидь, переоцінивши руйнівні нахили Гріна, якого вони хотіли використати згодом як терориста‑самогубця. Попри всілякі шкідливі звички (одна з них – пияцтво – зрештою, стала для нього фатальною), вмирати за ідею він відмовився, тож у цьому житті серед есерів з самого першу виражався хіба голод людського співчуття, потреба спілкування, як йому здавалося, щирого і безпосереднього. І хоча співчувати Грінові було в чому, проте есери надто вже любили себе в своєму героїзмі, і письменник легко це розгледів. Жертовна доктрина не витримувала критики, і все, що лишив цей час у юначій душі, – це кілька сюжетів і гіркий присмак першої закоханості. Закоханості до своєї наставниці по партії – Катерини Бібергаль. Напевно, тому він ніколи особливо не розводився про свої революційні «спроби» – крім розчарування, вони йому нічого не дали. Єдине, що Грін устиг зробити собі на користь, – це наламати язика на всіляких матроських збіговиськах, куди есери відправляли його, в Одесі, Севастополі тощо. У жовтні 1903 року Гріна арештували. Перегодом він і сам зізнавався, що бився головою об стіну камери, наче вередливе дитя. У лютому 1905 року Гріна офіційно відправили на заслання, проте Перша російська революція відкрила йому двері в’язниці. Сам Грін гадав, ніби радикальний поворот в російській історії звільнив його кохану від обов’язків перед революцією і зібрався умовити Катю одружитися, проте дочка народовольця дала залицяльникові гарбуза. Ображений Грін дістав пістолета і зопалу вистрілив у жінку. На щастя, куля увійшла неглибоко і колишня «пасія» навіть попросила сусідів вивести Гріна.
У січні 1906 року той знову опинився за ґратами. У травні Грін утік. Один дивіденд, що його він зумів заробити за кілька місяців, – це ореол мученика. Напевно, саме зваблена його магією Віра Абрамова, донька багатого міщанина, покохала арештанта Гріна. Проте кохання, як це часто трапляється, налетіло на рифи побуту: Віра рано зрозуміла, що Грін‑письменник і Грін‑людина цілком різні особистості, а її обранець потроху грузнув у житті богеми. Було через що – вже 1910 року вийшла друга книга оповідань. Критика вже перебирала Гріна по кісточках, зауважуючи, що його герої «типові сучасні неврастеніки». І то несподіванішим став його третій арешт у липні 1910 року. Гадаючи, що заслання в Архангельську губернію зіб’є Гріна з кривої колії і виб’є ґрунт з‑під ніг його пристрасті до чарки, з ним поїхала і Віра Павлівна. Звінчавшись, молодята прибули в Пінегу в листопаді 1910 року. Цей час хоча й мав на собі ознаку душевного спокою, проте відкинув Гріна на узбіччя літературного життя. Повернувшись у Петербург у травні 1912 року, письменник довго намагається повернути втрачені зв’язки, проте публіка, зневірена й пересичена, чекає від нього роману, в основі якого лежав би багатий місцевий матеріал. Грін, натомість, гнув свою лінію – виписані за шаблоном герої, штучні сюжети, удавані пристрасті, одне слово, суцільні Потьомкінські села. Даремно він намагався увійти в коло поважних мистців на кшталт Буніна чи Чехова. Революція геть поставила його на марґінес: як на спраглий до нового розум будівника комунізму все, вигадане Гріном, відгонило нудотливими пахощами колоніальних крамниць. Своєю самобутністю Грін розлякував навіть критиків, та й на смаки тодішньої публіки якщо й реагував, то мляво. Питання риторичне – чи бачив російський письменник свого читача? Здається, що ні. Як часто легковажив тих, хто пліч‑о‑пліч йшов з ним по життю. Хай хворий на висипний тиф Грін і відписав права на свої твори другій дружині, проте до цього встиг їй вкрай дошкулити. На відміну від своїх героїв не намагався піднестися над собою, а плив хвилями. Назустріч Ассоль – своїй музі, що приймала його таким, як він є, і не картала за мінливий настрій чи всесвітній сум, який Грін носив у своїй душі. Це він – Ґрей – напинав пурпурові вітрила мрії, щоб викликати ходовий вітер у сірому штилі буденщини. Хай усіх героїв Грін і примістив у своїй хатині, що в Старому Криму, – він пережив з ними силу пригод, відкрив таїну людського серця, мандрував і стинався з ворогами, і помер у липні 1932 року, – хтозна, чи від тифу, чи від тропічної пропасниці, підхопленої деінде в джунглях…
На піку своєї творчості він поринув у мрії настільки, що і сам уже був переконаний, ніби світ його уяви існує насправді. Втім, і дійсність, що її Грін суціль зневажав, мститься йому. «Грін вважається ніби осторонь літератури, – писав критик Михайло Левідов. – Серйозна критика з погордою обходить його мовчанкою, зрештою, і для широких читацьких кіл його ім’я звуть чи то як Нат Пінкертон, чи то як Джек Патрач, хіба що з нижчим рангом».
Ще одне болюче питання для тих, хто береться прочитати твори Гріна, – це його мова. Вже першого погляду достатньо, щоб зрозуміти, що олівець редактора у його прозі ані знати. Сила‑силенна дієприкметників, чудернацькі малозрозумілі імена (часом складається враження, що польську мову він знав значно краще, ніж російську), дивовижні у своїй неоковирності звороти, і проте, як на письменника, який поганенько володіє мовою, пише Грін просто чудово. Він бере не мовою – він смакує разом із нами п’янкий трунок фантазії, настояний на образах. Хай іноді це нагадує якийсь спосіб забутися, хай нам радять чекати. Омріяне як вітрильник з пурпуровими вітрилами, що виринає з‑над обрію: він припливе до кожного з нас, якщо вірити…

Ігор Андрущенко