Author: User
Company: lwgame.net

Це знає тільки вітер
Проминуло з вітром 

Пригріло весняне сонце, і на газоні міського парку серед зелені трави з’явилися м’ясисті зубчасті листочки кульбаби. Одна рослинка вже навіть вигнала стебло, на якому зацвіла чудова жовта квітка, невинна і погідна, як захід сонця у травні. Згодом у її лоні дозріли сотні насінинок, а сама вона перетворилася в ніжну кульку з мережним візерунком на поверхні. 

У кожній насінинці жило якесь бажання. Коли цвіркуни заводили свої серенади, в леготі вечірнього вітру колихалися тисячі мрій. 

«Де їх розсіватимемо?» 

«Хто знає?» 

«Це знає тільки вітер». 

Одного ранку від сильних рвучких поривів вітру насінинки зірвало в повітря і вони на своїх парашутиках полетіли в далечінь. 

«До побачення … До побачення », - прощалися маленькі насінинки. 

Осідали вони переважно на родючій землі садів і луків, а найменша з них спромоглася на коротку мандрівку, що закінчилася в щілині між плитами хідника. Вона впала, змішавшись із курявою, яку підняв вітер. Порівняно з доброю врожайною землею луків це був дуже бідний грунт. 

«Отут мені жити», - сказала про себе насінинка і без зайвих роздумів, зібравши всі свої сили почала запускати коріння. 

Обабіч хідника стояла крива розхитана лавка. Час від часу на ній любив посидіти юнак, начитаний і вразливий. Його серце гнітила якась журба, а руки завжди були затиснені в кулаки. Одного разу хлопець помітив, що поміж плитами проросли два ніжні листочки. Він злісно посміхнувся: «Нічого не вийде! Ви ж такі ж слабкі, як і я!» - і затоптав їх. 

Однак наступного дня він побачив, що листочки знову піднялись, цього разу вже чотири. 

Він цього моменту він почав пильно спостерігати за маленькою, але незламною та мужньою рослинкою. Через кілька днів вона вже цвіла веселим жовтим квітом, що нагадував вигук радости. 

Уперше впродовж тривалого часу пригнічений юнак відчув, що його смуток і нехіть до життя починає розвіюватися. Він підняв голову і вдихнув повітря на повні груди. Стукнув по лавці кулаком і вигукнув: «Звісно! І в мене мусить вийти! » 

Радість аж розпирала його, водночас йому хотілося сміятися і плакати … Він ніжно торкнувся пальцями жовтої голівки квітки. 

Квіти відчувають делікатність і доброту людей. А для маленької відважної кульбаби ніжність юнака була особливим дивом. 

Не випитуй у Вітру, чому ти опинився тут, а не деінде. Навіть потрапивши у вузьку щілину поміж камінням, роби все, щоб запустити коріння і жити … Бо в тебе є призначення. 

Наші короткі оповідання – розсіяне Вітром насіння. Куди воно долетить і що з нього виросте – це знає тільки Вітер. 

Світло 

- Чи ви бачили у церкві якась світло? Запитала у дітей катехитка.

- Люстри.

- Свічки.

- Лампадки.

- Сонце у вікні.

Діти затихли, задумалися.

- Може, ще щось? – перепитала кате хитка.

Одна дитина підняла руку і відповіла:

- Очі. 

Чому ми так часто забуваємо про світло всередині нас? Чому дозволяємо йому згаснути? «Коли я був маленький, тато зажди залишав у моїй спальні увімкнений нічник». «Мій тато був світлом». 

Осел і сопілка 

У травні на луці лежала загублена кимось Сопілка. Вже давно ніхто на ній не грав. Аж одного дня поблизу проходив Осел, він узяв та й подув у Сопілка щосили. Ніколи у своєму житті Осел не чув такого чарівного звуку. І не лише він, у своєму ослячому житті, але й Сопілка – у своєму. 

Ні Осел, ні Сопілка не могли зрозуміти, що сталося (обоє не були розумними, але вірили в розумність), вони відсахнулися одне від одного , засоромившись найпрекраснішої події в їхньому житті. 

Скільки – то в нашому житі покинутих сопілок, покинутих ослів? Багато з нас ще не пізнали себе, багато приховують, ким є, очікуючи милости від інших, незнайомих нам людей, які так само ховаються від себе. Але іноді якесь відкриття, якась несподіванка, якась іскорка можуть … І знову все обривається. Тому що нам бракує відваги полюбити. 

Її треба мати стільки, щоб прийняти любов інших. 

Чудо 

- Ти віриш у чудо?

- Вірю.

- Справді? Ти бачив яке-небудь чудо?

- Звичайно.

- Яке?

- Тебе.

- Мене?

- Хіба я чудо?

- Так.

- ???.

- Ти дихаєш. Маєш ніжну теплу шкіру. В тобі б’ється серце. Ти бачиш. Чуєш. Бігаєш. Їси. Співаєш. Думаєш. Смієшся. Любиш. Плачеш …

- Так ? І це чудо ? 

Був собі горобець, життя його – безнастанні клопоти і переживання. 

Ще в яйці журився: «Чи вдасться мені щасливо вибратись з такої твердої шкарлупи? Чи не випаду я з гнізда? Чи мої батьки зможуть мене вигодувати?» 

Щойно впорався я з цими турботами, як голову осіли нові. Перед першим польотом горобець звону бідкався: «Чи втримають мене мої крила? А якщо я розіб’юся ?.. Хто мене позбирає?» 

Уже впевнено літаючи, горобець далі почав переживати: «Чи знайду пару, чи поталанить мені з горобчихою? Чи впораюся з будуванням гнізда?» 

Владнавши і ці проблеми, але турботи не припиняли його непокоїти: «Чи вилупляться в мене пташенята? А якщо зламається гілка – загине вся моя сім’я? А якщо сокіл украде моїх писклят? І взагалі, чи зможу я їх вигодувати?» 

Коли вилупилися здорові веселі й гарненькі горобчики і вже почали тріпотіти крильцями, горобець знову за своє: «Чи вистачить їм їжі? Чи вдасться втекти від котів та інших розбійників?» 

Одного дня під деревом зупинився Ісус. Вказав пальцем на горобця і промовив: «Подивіться на птахів небесних: не сіють і не жнуть…а Отець Небесний годує їх!» Аж тоді горобець зрозумів, що йому нічого в житті не бракувало. На жаль, раніше він цього не усвідомлював. 

Слушна думка 

Один мандрівник, ідучи селом, побачив під деревом людину з мотузкою в руці. Чоловік обв’язав себе на поясі одним кінцем, а другий – намагався закинути на міцну грубу гіляку. 

- Чоловіче, ти що надумав робити? – запитав мандрівник.

- Хочу повіситись, - відповів той.

- Отак? – здивувався перехожий. – Та ж мотузку зав’язують на шиї.

- Я вже пробував, - відповів чоловік, - але боюся, що задушуся. 

Багато людей хоче зробити щось величне, важливе і вирішальне. Але бракує відваги прийняти пов’язані з цим наслідки. 

Кожне рішення, а передовсім те велике, важливе і остаточне, тягне за собою наслідки Життєва мудрість саме в тому і полягає, щоб усвідомлювати наслідки наших учинків. 

Бажання 

Жив на світі дуже бідний чоловік. Він твердо вірив у св. Миколая і палко до нього молився. Врешті-решт святий вирішив зустрітися з тим чоловіком і одного дня зійшов з неба. 

Прибувши в дім бідняка і побачивши його злидні, св.. Миколай вирішив йому допомогти. 

Він доторкнувся пальцем каменя біля порогу, і той одразу ж перетворився на золото. 

- Тобі треба золота? – запитав святий у бідняка. 

Той низько вклонився і відповів: 

- Ні пане, воно мені не потрібне. 

Миколай поглянув на нього з радістю і сказав: 

- О, мій сину, ти мене дуже втішив. Тепер я вже не маю сумніву, що ти йдеш доброю дорогою і наближаєшся до досконалости. 

Чоловік додав: 

- Правду кажучи, мені потрібен лише твій палець. 

Бог віддав нам себе уповні. То не вимагаймо від Нього якихось чуд. Навіщо? 

Зустріч 

Семирічний Максиміліян, сердитий, з руками в кишенях, вийшов з уроку релігії. Поводячи плечима, зневажливо пробурчав: «Тільки про одне говорять: Бог, Бог, Бог … Чому не розкажуть про щось цікаве? Про футбол чи рок-групи?» 

«Почуй мене, Господи!
Мені розповідали, що Тебе нема, а я, дурень повірив у це.
Але одного вечора, 
Як би крізь дірку в старому решеті,
Я побачив небо.
І раптом зрозумів,
Що мені збрехали.
Коли б я завдав собі трохи труду,
Щоб придивитися до того, що Ти створив, 
То зрозумів би одразу,
Що ті, які мене навчали, робили все,
Аби не сказати мені, що кіт – це кіт.
І ось – хіба не дивина? – я мусив
Опинитися у цьому пеклі,
Щоб знайти час подивитися в Твоє лице!
Я люблю Тебе безмежно …
І хочу , щоб Ти знав.
Зараз почнеться страшна битва.
Хто знає, може ввечері
Я вже буду в Тебе.
Ми не були аж такими великими друзями, 
Тому й тривожно мені, мій Боже, - 
Чекатимеш Ти мені біля дверей чи ні.
Подивись: я плачу!
Я зовсім розкис!
О, якби я пізнав Тебе раніше …
Вже йду! Мушу йти.
Чи не парадокс:
Тепер, коли зустрів Тебе,
Я не боюся смерти.
До побачення!» 

(Молитва, знайдена в наплічнику солдата, який загинув під Монте Касіно в 1944 році.) 

Барильце 

Один лицар відважно боровся на всіх фронтах рідного королівства. Але одного разу він схибив, арбалетна стрілка пробила йому ногу, і він мало не загинув. 

Коли лицар, поранений, лежав на землі, йому примарилося Небо. Але було воно дуже далеко практично недосяжне для нього. Натомість зовсім близько виявилося пекло: брама навстіж відчинена, звідти вилізали язики полум’я. Цей лицар власне, уже давно відкинув усі лицарські правила і кодекс чести, перетворившись на звичайного розбійника і мародера. Людина для нього була ніщо, він убивав і сіяв зло. 

Повернувшись до тями, він, сповнений страху викинув меч, шолом і решту своїх обладунків і подався до святого пустильника, що жив у печері. 

- Отче, я хочу отримати розрішення гріхів, бо дуже стурбований спасіння своєї душі. Я готовий прийняти будь-яку покуту, нічого не боюся. 

- Добре, сину – відповів пустельник. – Зроби таке: піди й наповни водою оте барильце, а тоді вертайся з ним до мене. 

- О, та це покута для дітей і жінок, - вигукнув лицар, войовничо піднісши в гору руку. Але видіння диявола, який глузливо посміхається , швидко його остудило. 

Узявши під пахву барильце та щось собі бурмочи, він пішов у бік річки. Занурив барильце у воду, але воно не наповнювалося водою. 

- Це мабуть, якісь чари, - збентежився покутник. – Але ми ще побачимо, чия візьме! 

Він пішов до джерела. Барильце знову залишилось порожнім. Розлючений чоловік подався до сільської криниці. Даремний труд. 

Минув рік. Старий пустельник ще здалеку впізнав на дорозі лицаря. Одіж його перетворилась в лахміття, на агах кровоточили рани, а під пахвою він нас порожне барильце. 

- Отче, - промовив лицар тихим зболеним голосом, я – обійшов усі ріки і джерела королівства, але не зміг наповнити барильце … Я зрозумів, що мої гріхи не будуть відпущені. Я буду осудженим на вічні муки» О, мої гріхи, тяжкі мої гріхи … 

Запізно я почав каятися. 

Сльозі текли по його щоках. Одна малесенька сльозинка, стікаючи по бороді, впала до барильця. І вмить воно по самі вінця наповнилося чистою свіжою, доброю, невиданою досі водою. 

Одна малесенька сльозинка розкаяння. 

На Небо прибув черговий святий, якому дали в нагороду корону з чистого золота. Щасливий і гордий з такої відзнаки, він проходжався Небесними алеями, однак невдовзі помітив, що більшість святих носила корони, оздоблені клейнодами і коштовним камінням. 

З ледь помітною ноткою образи в голосі він запитав: «Чому в моїй короні немає жодного клейнода?» 

Ангел відповів: «Бо ти не заслужив. Клейноди це сльози, що їх святі пролили на землі. А ти ніколи не плакав». 

«Як я міг плакати? – запитав святий. – То таке щастя купатися у Божій любові!» 

«Безперечно, це велика справа, - відповів ангел. – Тому твоя корона з чистого золота. Але клейноди і коштовне каміння належить тим, які плакали». 

Важка дружба 

Пес і Кінь жили душа в душу. Обидва за найменшої нагоди виявляли один одному свою приязнь. 

Пес приносив коневі найсмачніші кості з тих які йому вдавалося роздобути, а кінь відкладав для пса найвідбірніший овес. 

Вони так сильно любили одне одного, що обоє померли з голоду. 

Моїм щастям є я – не ти.
І не тому, що ти не хочеш мені його дати.
А тому, що тоді я був би вже не я.
Коли б я мінявся тільки для того,
Щоб задовольнити твій егоїзм,
я б не міг бути щасливим.
Коли б ти критикував мене за те,
Що я не думаю твоїми думками
І бачу не так, як ти бачиш – 
Я б не міг бути щасливим.
Ти називаєш мене бунтівником.
Але кожного разу,
Як я з тобою не погоджуюся,
Мені не йдеться про те, щоб змінювати тебе.
«Ти мусиш бути тим, ким я є».
Але я не хочу,
Щоб ти казав мені, ким маю стати.
Ти говориш, що я прозорий
І що про мене дуже легко забути.
Навіщо ти скористався моїм життям,
Аби довести самому собі,
Ким, власне, ти є? 

Канатоходець 

Жив колись на світі славний канатоходець. Усі люди захоплювалися його надзвичайною спритністю. Ніхто ніколи не бачив, щоб він упав чи бодай втратив рівновагу. 

Настав час, коли в цирку, де він працював, почалися серйозні фінансові проблеми. 

Щоб привабити публіку, директор запропонував артистові підняти канат вище і додати небезпечних трюків. 

Працівники ципку покладали на канатохідця великі надії і вірили, що йому, як завжди, усе вдасться. 

Він запитав колег: «Ви впевненні, що мій номер вийде?» 

Ті відповіли: «Ми тобі довіряємо і впевнені, що і цього разу все буде якнайкраще». 

Ризикований виступ канатохідця справді мав величезний успіх. Кожного дня люди купували в цирковій касі квитки, що стати учасниками незвичайного дійства. 

Минув рік, директор задумав досягти ще більшого успіху і висловив побажання, щоб канатоходець продемонстрував іще вищу майстерність і знову привабив численну публіку. Він запропонував протягнути металевий канат над великим водоспадом – від одного берега ріки до другого – запросити телебачення і всіх довколишніх мешканців на небачене видовище. 

Працівники цирку знову покладали великі надії на канатохідця. Він не відмовився виконати і це завдання. 

За хвилину до початку небезпечної переправи канатоходець ще раз запитав своїх друзів, чи справді вони в нього вірять і надіються на нього. 

«Так!» - загукали всі без винятку. 

Акробат виконав цей складний номер і черговий раз викликав у публіки величезне захоплення. 

По закінченні номера циркач підняв руку, даючи публіці зрозуміти, що він хоче щось сказати. 

«Довір’я, яке ви мені виявили, не має меж», - сказав він. 

«Це очевидно», - від імени глядачів відповів якийсь чоловік. 

«Тому я хочу запропонувати вам щось ще незвичайніше, ніж те, що ви досі бачили!» 

«Прекрасно. Скажи, що це має бути. Наше довір’я до тебе безмежне: ми погоджуємося на все, що ти запропонуєш!» 

«Я перейду по цьому канату туди й назад, штовхаючи перед собою візок. А оскільки ви маєте до мене безмежне довір’я, то я хочу посадити в неї когось із вас. Зробимо переправу вдвох». 

Проте, ніхто не зголосився. 

І коли Він до човна вступив, за Ним увійшли Його учні. І ось буря велика зірвалась на морі, аж човен зачав заливатися хвилями. А Він спав... І кинулись учні, і збудили Його та й благали: Рятуй, Господи, гинемо! А Він відповів їм: Чого полохливі ви, маловірні? (Мт. 8, 23-26) 

Серце Бога 

Одна катехитка розповідала дітям притчу про блудного сина. Однак, діти були дуже збуджені і не уважні. Отож вона попросила їх своїми словами переказати зміст щойно почутої притчі. 

Один з учнів зробив це так: «Чоловік мав двох синів. Молодший син не хотів жити з батьком й одного дня залишив дім і родину, забравши з собою всі гроші, які мав. Тай прийшов час, коли гроші скінчилися. Юнак не мав уже що їсти і вирішив вернутися до свого дому. Коли він був уже недалеко, його помітив батько. Схопив ломаку і побіг назустріч. По дорозі батько зустрів свого доброго старшого сина і сказав йому: «Вернувся твій брат. Це чудовисько, після всього скоєного, заслуговує двадцять п’ять гарячих». 

«Тату, хочеш я тобі допоможу?» - запитав син. 

«Звичайно», - відповів батько. 

У двох вони почали лупцювати молодшого сина палицями. Коли закінчили свою справу, батько покликав слуг, наказав зарізати найгодованіше ягня і приготувати великий бенкет, бо злість на сина, який стільки накоїв уже минула!» 

Зрозуміти Боже серце ми і справді не в змозі. 

Ланцюжок і гребінець 

В одному глухому закутку світу жило подружжя, в якому з першого дня шлюбу взаємні любов не тільки не маліла, а постійно росла. Обоє були з бідних сімей, і кожен носив у своєму серці одне велике, але, мабуть нездійсненне бажання. Чоловік мав золотого годинника – дарунок від батька – і завжди мріяв про золотий ланцюжок до нього. А в жінки було чудове довге волосся, і вона мріяла про перламутровий гребінець, щоб укладати і прикрашати його. Вони знали про потаємну мрію один одного. 

З роками їхні бажання не згасали, однак чоловік уже мріяв про груб енець для жінки, а жінка – про золотий ланцюжок для чоловіка. 

Вони вже дано навіть не розмовляли про це, проте кожен продовжував носити і серці свою потаємну мрію. 

Настала десята річниця їх шлюбу. Вранці, розплющивши очі, чоловік побачив усміхнене лице своєї дружини. Вона була коротко підстрижена – де й ділася розкішна довга коса! 

- Що ти зробила з волоссям? Вражений запитав він. 

- Жінка розтулила долоню – на ній виблискував золотий ланцюжок. 

- Я продала волосся, щоб купити ланцюжок до твого годинника. 

- О, кохана, - промовив чоловік і відкрив свою долоню, в якій лежав чудовий перламутровий гребінець. – А я продав годинника, щоб купити тобі гребінець. 

Вони кинулися в обійми, щасливі з того, що мають одне одного. 

«Поклади мене печаттю на твоїм серці, 
печаттю на твою руку;
любов бо, як смерть, сильна.
Водам великим любови не вгасити,
Ані рікам її не затопити.
Якби хто за любов віддав скарби свого дому, 
Зазнав би лиш погорди великої» (П. п. 8, 6-7)

У житті є тільки одне велике щастя: любити і бути любленим. 

Три сини 

Три жінки йшли до криниці по воду. На кам’яній лавці біля джерела сидів старий чоловік і прислухався до їх розмови. 

Кожна жінка вихваляла свого сина. 

Перша сказала: «Мій син такий бистрий спритний, що ніхто не може з ним зрівнятися». 

«А мій син, - промовила друга, - співає, як соловейко. Ніхто в світі не може похвалитися таким чудовим голосом». 

«А ти що скажеш про свого сина?» - запитали третю жінку, яка нічого не говорила. 

«Не знаю, чи можу щось надзвичайне сказати про свою дитину, - відповіла вона. – Він добрий хлопчик, як багато інших. Але нічим особливим не вирізняється … » 

Наповнивши дзбани, жінки вирушили додому. Пішов услід за ними і старець. Глеки були важкі, жінки аж гнулися, несучи їх на раменах. 

Тож вирішили перепочити. 

Аж ось до них підбігли троє хлопців. Один зразу почав маленьку виставу: став на руки в почав дригати ногами, потім закрутив карколомні сальта. 

Жінки були в захопленні: «Який спритний!» 

Другий хлопчина заспівав якусь пісеньку. Голос він мав справді, як у соловейка. 

Жінки зворушено слухали: «Що за ангельський голос!» 

Третій хлопчина підійшов до матері, узяв у неї дзбан з водою, завдав собі на плечі і поніс, йдучи поряд. 

Жінки запитали старця: «Що скажеш про наших синів?» 

«Про синів?» - здивувався чоловік. – Я бачив лише одного сина». 

«Ви пізнаєте їх за плодами їхніми» (Мт. 7,16) 

Небесна троянда 

Китайський імператор, передчуваючи наближення смерти, вирішив видати заміж свою єдину дочку. Вона була не лише найелегантнішою, але й перевершила вродою і розумом усіх дівчат імперії. Та був у неї один гандж: ні за які гроші не хотіла виходити заміж. 

Проте, розуміючи, що це так важливо для батька, вона пообіцяла, що вийде заміж, однак лишень за того юнака, який подарує їй небесну троянду. Всі претенденти, щойно дізналися про це бажання імператорської дочки, одразу почали наввипередки шукати небесну троянду. Старання більшости з них були марними. Тільки троє прийшли з трояндами. 

Першим був заможний купець, багатший від самого імператора. Він звернувся до найславнішого алхіміка світу, і той за допомогою таємних фільтрів і кольорових розчинів перемінив білий колір квітки на блакитний. Не гаючись, купець приніс її до палацу імператора. Побачивши квітку дочка імператора зблідла, однак пильніше приглянувшись сказала: «Якби на цю квітку сів метелик, він зразу ж отруївся б», - і з огидою відкинула її. 

Другим кандидатом був генерал імператорського війська. Він поросив найславетнішого золотаря виготовити для нього небесну троянду з сапфіру. Коли дочка імператора звернула погляд своїх чорних, як ніч, очей на оксамитово-блискучу троянду, то промовила: «Тату, хіба ти не бачиш, що це зовсім не троянда, а звичайний крокус у формі троянди? » 

Третім кандидатом був син Першого міністра красивий, гречний і симпатичний юнак. Він наказав найкращим митцям держави, щоб за три місяці зробили для нього небесну троянду з найтоншої порцеляни. 

«Я візьму її, бо вона гарна, - сказала дочка імператора, - але й це всього лиш цяцька». 

Отак відкинула вона і третього кандидата. 

Одного літнього вечора, зачаровано споглядаючи з вікна захід сонця, дочка імператора почула чарівний голос. Він належав молоду поетові який проходжався перед її вікном. Раптом їх погляди пересіклися. Вони довго безмовно дивились одне на одного. Згодом чоловік тихо промовив: «Я хочу одружитися з тобою». 

«Ох, - вирвалося в дівчини, - але я дочка імператора і оголосила, що вийду заміж за того хто принесе мені небесну троянду. Дотепер це нікому не вдавалося». 

«Байдуже, я принесу», - сказав поет. 

Наступного ранку юнак зірвав у саду білу троянду і приніс імператорові. Той, сміючись, передав її дочці. Але вона взяла троянду в спокійно промовила: «Нарешті небесна троянда!» 

Імператора на мить онімів від здивування. Міністрі і придворні почали перешіптуватися: «Та ж це зовсім не небесна троянда». 

Імператорська дочка запитала їх: «Невже ваші очі справді не бачать? Це небесна троянда, запевняю вас. Придивіться уважніше, і ви побачите її чудовий небесний відблиск». 

Усі замовкли. Дочка імператора вийшла заміж за поета, і вони прожили щасливе життя. 

«Правдиво бачити можна тільки серцем. Треба лишень йому більше довіряти. 

Благословення 

Після багатьох років, проведених серед науковців, славнозвісний о. Генрі Ноуен вирішив пов’язати своє життя зі спільнотою «Ковчег». Якось до нього підійшла неповносправна дівчина і запитала: «Генрі, ти можеш мене благословити?» 

Отець Генрі відповів на її запитання конкретною дією – він поставив знак хреста на її чолі. 

Але дівчина, замість того, щоб подякувати, різко запротестувала: «Ні, це не діє. Я хочу справжнього благословення!» 

Отець Генрі, зрозумівши, що відреагував автоматично і поверхово, сказав: «О, вибач, я уділю тобі справжнє благословення під час богослужіння». 

Після богослужіння близько тридцяти осіб сиділо «колом» на підлозі, а отець Генрі сказав: «Жанет просила мене, щоб я уділив їй особливе благословення. Вона вважає, що це їй дуже потрібно». 

Дівчина встала і попрямувала до священика який саме надягав на себе ризу з широкими довгими рукавами. Раптом Жанет обійняла отця поклала голову йому на груди. Отець Генрі, не вагаючись, також її обійняв – дівчина майже цілком заховалася під його ризою. 

Коли вони стояли так, обійнявшись отець Генрі сказав їй: «Жанет, я хочу, аби ти знала, що ти – улюблена дочка Бога. Він любить на тебе дивитися. Твоя мила усмішка і лагідність до всіх членів нашої спільноти, все добро, що нам даруєш, свідчить про те, яким чудовим створінням ти є. Я знаю, останнім часом тебе огортає смуток, а на твоєму серці лежить якась тінь, однак я хочу нагадати тобі, ким ти є: ти –незвичайна людина, яку любить Бог і всі, що тут є разом з тобою». 

Жанет підняла голову і подивилась на нього, широкий усміх був доказом того, що вона отримала справжнє благословення. 

Коли Жанет повернулася на своє місце, решта також захотіли особливе благословення. І навіть один з приятелів спільноти, двадцятичотирьохлітній юнак, підняв руку і запитав: «А я?» 

«Звичайно ж, - відповів отець Генрі. – Підходь і ти». 

Він пригорнув хлопця до грудей і сказав: «Джоне, це так прекрасно, що ти з нами. Ти – улюблений син Бога. Твоя присутність приносить радість усім нам. Коли тебе зустрічають труднощі, й життя стає складним, пам’ятай, що тебе любить безмежна Любов». 

Юнак поглянув на нього зі сльозами в очах і сказав: «Щиро дякую!» 

Ми набагато глибше переживаємо прикрощі, з якими стикаємося, аніж благословення. 

Треба наново відкрити для себе сенс і красу благословення. 

Коли тобі важко, коли життя приносить прикрощі, не забувай, ким ти є: особливою і неповторною людиною, улюбленого Бога і всіх тих, хто є поруч з тобою. 

«Правдиво бачити можна тільки серцем. Треба лишень йому більше довіряти. 

Чудовий день 

Два тижні йшов дощ. В одну мить небо прояснилося і настав чудовий сонячний день – краса невимовна. 

Через негоду затримувалися польові роботи. Один знервований господар не міг знайти свого робітника. 

Послав по нього дочку. 

Коли дочка господаря прийшла до дому робітника, той лежав собі на сонці, підставивши лице лагідному теплу. 

Дівчина зганила його за лінивство і рішуче наказала йти по праці. 

Робітник подивився на неї й усміхнувся: «Ти справді думаєш, що я дозволю тобі найняти мене в такий чудовий день?» 

Ми звикли, що можемо продавати і купувати все, що забажаємо, і перестали усвідомлювати, що ще існують речі, яким нема ціни, - речі безціні. 

Челядник 

В епоху кам’яних замків і войовничих лицарів в обладунках, один відважний юнак вирішив стати ковалем. Він прийшов до кузні учнем і дуже швидко навчився таємниць ремесла. Умів користуватися різним інструментами, кував залізо на кувадлі, надимав ковальський міх. Хлопець став вправним майстром: він навчився виковувати гострі шаблі й легкі шоломи, що витримували будь-який удар, канделябри з тисячами рельєфів і міцні ґрати. 

Щойно він закінчив навчання, як його викликали до королівського палацу на службу челядником. 

Однак виявилося, що весь його талант роботи з залізом тут зовсім непридатний, тому що хлопець не набув навиків виконувати найпростіші речі. Він не вмів, наприклад, користуватися кременем, щоб добути вогонь і розпалити піч, а це для челядника – річ необхідна. 

Наші діти, безумовно, мусять навчитися читати, плавати, користуватися комп’ютероми, а також всього того, що буде необхідне для життя в XXI ст. Але якщо крім цього ми більше нічого їх не навчимо, якщо ми не допоможемо їм у духовному розвитку, то вони ніколи не опанують свого стрижня. У деяких культурах процес відкривання власного духовного центру так і називається – наукою бути людською істотою. 

Хто більше значить 

Був собі добрий і побожний брамин, який жив на пожертви вірних. Одного дня він подумав: «Переодягнутися в біснуватого і пуду просити милостиню». 

Опоясався ганчір’ям, як це роблять парії, найбідніші люди Індії. 

Того дня ніхто не вклонився йому на вулиці, ані не дав жодної милостині. 

Спочатку він пішов на базар, потім до храму, але жодна душа не озвалася до нього й словом. 

Наступного дня брамин одягнувся так, як звичайно вдягаються люди його касти: біла накидка, шовковий тюрбан і вишитий каптан. Тепер люди знову з ним віталися й давали гроші – і йому особисто, і на храм. 

Вернувшись додому, брамин зняв свої шати, розклав на кріслі й глибоко їм вклонився. Потім промовив: «О моя одежо, яка ти, мабуть, щаслива! О, яка щаслива! Одяг – ось що поважають на землі, а зовсім не людських істот, які всього лише його вдягають». 

Цирк, розташований на околиці міста. Раптом серед вистави, загорівся. Клоун, уже готовий до свого виходу на манеж, вибіг на вулицю, щоб покликати на допомогу. Примчав на міську площу і почав гукати до всіх: «Біжімо зі мною! Цирк горить!» 

Але люди тільки сміялися, думаючи, що це блазенський жарт, вигаданий з метою привабити людей на циркову виставу. Вони аплодували, заходячись від сміху. 

«Якщо не загасимо вогонь, то він перекинеться на поля і ліс, а тоді й на місто!» - не вгавав клоун, переконуючи людей, що потрібно їхня негайна допомога, однак жодного результату. Він запевняв їх, що не жартує і не виконує циркового номера, й його слова – чистісінька правда. 

Він навіть заплакав, але це викликало нові вибухи сміху в натовпі. Йому причали: «Браво! Молодець!» 

Тим часом пожежа поширювалася, полум’я охопило не тільки цирк – зайнялися сусідні будинки, а далі й ціле місто. 

Чому головну увагу ми звертаємо на одяг а не на людей? Покладаємо надію на краватки та імідж. Молоді люди часто одружуються з одежею, а не з особою, яка її носить. 

Судний день 

Коли настане судний день, мільярди людей буде приведено на велику галявину перед Божим престолом. Багато хто з них відсахнеться, не витримавши яскравого світла, яким буде залите те місце. Однак, не всі розмовлятимуть з Богом покірливо і смиренно. Деякі не спроможуться на діалог в дусі Божого страху і належної пошани до Бога. Уже в самому тоні відповіді чутиметься бунт і зневага. 

«Чи може Бог осуджувати? Що Він знає про страждання?» - пробурчала жінка в першому ряду. Вона відкотила рукав і показала витатуйований на руці номер полонянки концентраційного табору. «Ми пережили таке, що здається, неможливо пережити, нас били і мордували до смерти». 

В іншій групі стояв негр. Він оголив перед Богом свою шию. «А що Ти скажеш на це? – запитав він, вказуючи на сліди від задушення. – Наді мною знущалися тільки за те, що я чорний. Це був мій єдиний злочин». З тлуму людей, що очікують суду, виступила студентка з маленькою дитиною і з синцями під очима: «Чому я маю так страждати? – простогнала вона. – Це не була моя вина». 

У величезному натовпі утворилися сотні таких збунтованих груп. Кожна з них нарікала на Бога за те, що Він допустив на землі такі великі страждання. 

Добре Богові бути щасливим. Живучи в такому красивому і благодатному місці, де немає страждання, голоду і ненависти. Хіба може Він знати щось про терпіння людей на землі? Бог, говорили вони, має дуже спокійне життя. 

Кожна бунтівна група делегувала представника, який, на її думку, постраждав найбільше. Єврея, негра, жертву Хіросіми, каліку, хворого на синдром Берґера, дитину з головною водянкою. Усі вони зібралися у центрі площі, щоб порозмовляти між собою. Кожен старанно приготувався щоб представити свою трагедію. 

Вони хотіли переконати Бога, що судити їх Він міг би лише тоді, коли б спочатку сам пережив те, що випало на їхню долю. Вони вважали, щ о Бог зобов’язаний зійти на землю і пережити різні людські трагедії. 

«Скажіть Йому, щоб народився євреєм. Нехай насамперед буде піддано сумніву спосіб. У який Він прийшов на світ. Дайте Йому таки тягар праці, щоб навіть найближчі Його люди подумали, що Він, мабуть збожеволів. Нехай Він буде змушений давати свідчення на суді, де судитимуть підкуплені судді, нехай Він буде осуджений боягузами і зазнає тортур. І, врешті-решт, дайте, щоб Він відчув себе смертельно самотнім. А тоді вбийте Його. Та так, щоб не було жодного сумніву в Його смерті. І все це робіть у присутності свідків». 

Кожен з них представив свою точку зору, а звідусіль залунали схвальні вигуки. 

Коли закінчив говорити останній, настала велика тиша. Ніхто не мав мужности додати ще щось … Слухаючи розповіді люди усвідомили, що Бог досконало розуміє всі їхні страждання. 

«І Слово стало тілом» (Йо. 1.14) 

Коштовний камінь 

Двоє приятелів зустрілися після довгої розлуки. За цей час один став багатий, а другий – бідний. 

Вони сіли і почали пригадувати прожиті разом роки. 

Під час розмови бідний задрімав. 

Багатий приятель, опанований співчуттям, поклав в кишеню бідняка великий дорогий діямант і вийшов з дому. 

Але той, прокинувшись, не знайшов подарованого йому скарбу і свій наступний день розпочав так, немовби нічого не сталося. 

Через рік доля знову звела двох приятелів. 

«Скажи мені, - запитав багатий, знову побачивши бідного у великій нужді, - чому ти не скористався скарбом, який я залишився у твоїй кишені?» 

Подібне стається чи не за кожної зустрічі між людьми. Люди, що живуть поруч з нами, обдаровують нас безцінними скарбами. Але зазвичай ми цього не усвідомлюємо. 

Гвинтик 

У корпусі величезного корабля був вкручений гвинтик. Маленький і непримітний, він нічим не відрізнявся від багатьох інших, таких же пересічних гвинтиків, що з’єднували дві величезні сталеві плити. 

Під час довгої подорожі через Індійський океан маленький гвинтик усвідомив, що йому обридло це сіре і непомітне існування (за всі роки не знайшлося нікого, хто принаймі подякував би йому за працю). Гвинтик заявив: «Все, з мене досить! йду геть! » 

«Якщо ти підеш, то й ми також підемо», - сказали інші гвинтики. 

І справді, щойно він почав розкручуватися, вовтузячись у своїй невеликій комірчині. Інші теж прийшло бажання викрутитися. Кожна хвиля, що напливала на корабель, допомагала їм визволятися. 

Тоді й цвяхи, які тримали вкупі корпус корабля, запротестували: «Якщо так, то й ми залишимо свою справу…» 

«На милість Божу, опам’ятайтесь! – волали до гвинтика сталеві плити. – Якщо не буде кому втримати нас у купі, ніхто не виживе!» 

Бунт маленького гвинтика, який відмовився виконувати свій обов’язок, умить перекинувся на інші частини величезного корабля. 

Корабель, який упевнено розтинав могутні хвилі океану, тепер почав жалісно скрипіти і деренчати. 

Тоді всі панелі, вузли, рейки, гвинтики і найменші цвяшки звернулися до бунтівного гвинтика з проханням відмовитися від свого задуму. 

«Корабель розсиплеться, потоне, і жоден з нас вже не побачить своєї рідної землі». 

Щойно тепер гвинтик відчув себе в центрі уваги і раптом зрозумів, що він є набагато важливішим, ніж дотепер йому здавалося. Він вирішив повідомити всіх, що залишається на своєму місці. 

Коли світ уже спить,
Я дивлюсь на нього через вікно.
Я бачу тишу,
Що вдень бриніла життям.
Бачу тіні, що зненацька з’являються і розпливаються по землі.
Я притискаю до шиби своє лице – 
Хоч його майже не видно,
Все ж воно присутнє.
Саме тоді, коли тиша пронизує землю,
я лічу тіні –
на піску, на бруківці, на моєму житті.
І хоч знаю, що я – лишень
згусток живої матерії,
Все ж обіцяю Богові,
Що, перш ніж згасне моє життя,
Я доведу світові, що жив тут.

Венді,12 років. 

Останнє місце 

Пекло було вже майже заповнене, однак перед його брамою очікувало ще багато грішників. Дияволу не залишилося жодного іншого виходу, як заблокувати двері. Він вийшов до кандидатів на вхід і промовив до них: 

«Залишилося тільки одне місце, і, ясна річ, його можна зайняти тільки той з вас, хто був найбільшим грішником». 

Потім запитав: 

«Може, серед присутніх є професійний убивця, чи то кілер?» 

Не почувши позитивної відповіді, він був змушений розпочати іспит усіх грішників, які стояли в черзі. 

Погляд Диявола зупинився на одному з них, якому дотепер якось вдавалося залишатися поза його увагою. 

«А ти що накоїв» - запитав Диявол. 

«Нічого. Я порядний чоловік і опинився тут цілком випадково». 

«Це неможливо. Ти мусів у чомусь провинитися». 

«Кажу правду, - заперечував схвильований чоловік, - я завжди старався бути якнайдалі від гріха. Я бачив, як одні кривдили інших, але сам не брав у цьому участи. Бачив дітей, які вмирали з голоду, яких продавали, а найслабших трактували як сміття. Я був свідком того, як люди робили свинства і звинувачували в цьому одне одного. Тільки я був вільний від спокус і не робив нічого Ніколи». 

«Таки ніколи? – недовірливо перепитав Диявол. – Але справді бачив усе це на власні очі?» 

«Достеменно так». 

«І справді жодного разу нічого не зробив?» - повторив своє запитання Диявол. 

«Анічогісінько». 

Диявол вдоволено посміхнувся: «Заходь, приятелю! Останнє місце – твоє!» 

Один святий, ідучи містом, побачив дівчинку в лахміття; вона просила милостиню. 

«Господи, чому Ти таке допускаєш? Зроби щось, прошу Тебе», звернувся до Бога святий. 

А ввечері в телевізійних новинах він дивився репортажі про те, як люди вбивають одне одного бачив очі вмираючих дітей, їх виснажених голодом тіла. 

І знову заволав до Бога: «Господи, подивися скільки лиха! Зроби щось!» 

У ночі святий почув голос Господа: «Я вже щось зробив: я створив тебе». 

Спокуса 

Один пустельник був такий святий, що одною ногою вже, як мовлять, стояв у небі. 

Його печера була вибита в стіні високої, покритої зеленню гори, і в ній майже нічого не було. Пустельник збирав лісові ягоди, трави, а інколи до недільного обіду, - трохи грибів. 

«Як же його спокусити?» - сушив собі голову Диявол. 

Він стежив за кожним кроком пустельника, уважно його вивчаючи – і все для того, щоб знайти в ньому хоч якусь ваду. Але нічого не знаходив. Ходив за ним в назирці, лютував і проклинав. Врешті-решт вирішив, що мусить розпочати конкретну атаку. 

З’явився перед пустельником саме тоді, коли той підкріплявся куснем хліба, вмоченим у джерельній воді. 

«Привіт, сказав Сатана. – Знаєш, хто я?» 

«Диявол», – спокійно відповів пустельник. 

«Бог погодився, щоб я тебе спокушав. Мені дуже потрібно, щоб ти скоїв якийсь тяжкий гріх». 

«Говори далі, - промовив пустельник. – Я слухаю». 

«Вбий когось». 

«Ні, і мови не може бути». 

«Згріши з жінкою». 

«Це бридко і потворно. Я ніколи цього не зроблю. Забирайся геть, дияволе. Тобі навіть фантазії бракує». 

«Ну, то хоча б випий трохи вина. До того ж, це навіть і не гріх. Зроби мені щось приємне!» 

Пустельник зітхнув: «Ну, добре. Квиток вина – в цьому справді нема нічого поганого». Випив ковток, набрав повітря, тоді – ще один … 

«Ммм… чудове вино, - випив ще ковток. – Міцне, холера! » 

Потім зареготав, упав навколішки і кинувся хлистати вино. 

Тим часом до нього прийшла дівчинка. 

«Добридень, святий чоловіче! – привіталася вона. – Я принесла тобі хліба і яблук». 

Очі пустельника налилися люттю, він схопив дівчинку за волосся і кинув на землю. Вона почала кричати. Її батько, працюючи в полі, почув плач і прибіг на допомогу. Побачивши батька, пустельник схопив каменюку в з силою пожбурив у нього. 

Минуло досить часу, поки пустельник прийшов до тями і побачив, що в ногах у нього лежить закривавлений чоловік. 

«Мені здається, що він мертвий», - переможно промовив Сатана. Потім зірвав квітку і поклав собі до уст. 

Пустельник, вражений, упав на коліна: «Господи Боже, що я наробив?» 

Відповів йому диявол: «Подумай тільки: з трьох гріхів ти вибрав найменший. Але тобі доведеться чимало днів провести в моєму товаристві». 

І, заклавши руки в кишені, пішов собі посвистуючи. За кілька кроків, обернувся і промовив, немовби до давнього приятеля: 

«То що, йдеш зі мною, пустельнику?» 

Малих гріхів не існує … 

Достатньо 

В одному краї сталася велика посуха. Спершу пожовкла, а згодом і висохла трава. Зів’яли й поникли кущі та дерева. Не було жодної краплі дощу з неба, ані жодної рослинки із землі. 

Малі й великі звірі гинули від спраги. Тільки найсильніші спромоглися на рішучий крок і залишали цю пустелю смерти. 

А посуха і далі лютувала. Навіть старі й могутні дерева з глибоким корінням втратили листя. Повисихали джерела, русла струмків і річок. 

Вижити вдалося лишень одній квіточці, і то тільки тому, що вона росла поблизу джерела, де ще лишалося трохи вологи. Джерело, спостерігаючи, що діється довкола, тяжко журилося: «Усе висохло і неминуче помре. А я не можу цьому зарадити. Який сенс мають ті краплинки вологи, що я даю?» 

Старе дерево, що росло неподалік, почуло бідкання джерела і, поки зробило останній подих, прошепотіло: «Ніхто не очікує від тебе, щоб ти зросило цілу пустелю. Твоє завдання – зберегти життя однієї квітки. Тільки це і більше нічого». 

Кожен з нас відповідає за якусь квітку. Але коли ми починаємо нарікати, то одразу ж забуваємо про свої обов’язки і впадаємо в смуток. 

Професор, закінчуючи лекцію, звернувся до студентів: «Чи є якісь питання?» 

«Пане професоре, скажіть, будь ласка, в чому сенс життя?» - запитав один студент. Його товариші вже прямували до виходу, але, почувши питання, з цікавістю зупинилися. Професор уважно поглянув на студента, бажаючи зрозуміти, чи питання було поставлене серйозно, чи жартома. Тоді сказав: 

«Я відповів вам». 

Він дістав з кишені штанів портмоне, а з нього – маленьке кругле дзеркальце розміром з велику монету. Хвилинку помовчавши, заговорив: «Коли почалася війна, я був іще дитиною. Одного разу я знайшов на вулиці розбите дзеркало і взяв собі найбільший осколок. Оце, власне, він і є. Я почав ним бавитися і дуже тішився, що можу за його допомогою посилати сонячні зайчики в такі закапелки, куди ніколи не проникало світло: в глибокі темні діри, щілини і закамарки. Я зберіг це маленьке дзеркальце. А ставши дорослими, зрозумів, що воно для мене ще важливіше, ніж раніше. Завдяки йому я збагнув, що моє життя теж може передавати світло. 

Я також – частинка дзеркала, цілісність якого залишається для мене незнаною. І сама по собі, і своїми ділами я можу передавати світло – світло правди, співчуття, розуму, добра, чуйности. Це світло повинно досягати найтемніших куточків людського серця, щоб хоч трохи його змінити. Можливо, це побачать інші й теж захочуть робити щось подібне. 

Саме в цьому, на мою думку, полягає сенс життя». 

Приклад 

- Тату, з чого починається війна? – запитує батька маленький Андрійко, дивлячись телевізійні новини. 

- Все починається більш-менш однаково: якщо, наприклад, Англія і Америка виявляють, що в них різні погляди на якийсь предмет … 

Тут втручається мама: 

- Не говори дитині дурниць. Америка і Англія ніколи не сваряться! 

- Це нічого не має до діла. Я тільки наводив приклад. 

- Ти завжди робиш плутанину в його голові! 

- Краще нехай у ній буде хоч щось, аніж мале б бути порожня! 

- Дай спокій … Це нісенітниці! 

Їхню сварку перериває Андрійко: 

- Дякую, я вже зрозумів! 

«Коли татко приходить по мене до садочку, то завжди питає, скільки я мав воєн». 

Андрійко, 4 роки 

Бамбук 

В одному прекрасному саду ріс дивовижний бамбук. Власник маєтку любив його найбільше з усіх дерев. 

З кожним роком бамбук ставав усе красивішим і міцнішим. Думка про те, що Пан його любить і пишається ним, додавала йому снаги до росту. 

Але одного дня господар підійшов до нього і сказав: «Любий бамбуку, мені дуже потрібна твоя допомога». 

Красень-бамбук передчував, що настала довгождана мить, і з радістю відповів: «Пане, я готовий. Роби зі мною все, що бажаєш». 

Голос Пана, однак був поважний. «Щоб скористатися тобою, я мушу тебе зрубати». 

Бамбук відсахнувся: «Зрубати? Мене? Найкрасивіше дерево у твоєму саду? Благаю, не роби цього. Вчини щось гарне, але прошу тебе, не рубай мене». 

«Любий бамбуку, - промовив Пан, - не зможу тобою скористатися. Якщо дозволю, аби ти продовжував рости». 

Увесь сад завмер. Запала глибока тиша, і навіть вітер перестав повівати, вражений почутим. Нарешті бамбук схилив свою буйну голову і прошепотів: «Пане, якщо ти не можеш скористатися мною, не рубаючи мене, то роби, як знаєш». 

«Любий бамбуку, - вів далі Пан, - мені доведеться не тільки тебе зрубати, але ще й поспилювати гілки і пообривати листя». 

«Пане, змилуйся наді мною. Якщо вже губиш мою красу, то залиш мені принаймні гілки і листя». 

«Якщо я не зітну їх, то не зможу ними скористатися». 

Бамбук знову похилився в прошепотів. «Пане, ріж і обривай». 

Господар саду зрубав, обпиляв його гілки, розрізав уздовж стовбур і вийняв із нього серцевину. Потім приніс його до джерела, яке витікало неподалік сухого поля. Господар підвів до джерела один кінець стовбура і спрямував воду до спраглої землі. 

Чиста і свіжа вода потекла на поле бамбуковим жолобом. Господар посіяв там рис, а згодом зібрав багатий урожай. 

Ось так бамбук, попри те, що сам спочатку мусив бути стятим і знищеним, став благословенням для багатьох. 

Коли він був красивим деревом, то жив тільки для себе, захоплюючись власною вродою. І щойно тоді, як його зрубали, - став каналом і почав оживлювати ціле королівство. 

Те, що ми називаємо «стражданням», Господь Бог називає «Ти Мені потрібен». 

Вівця 

Вівця, щойно її створили, одразу зрозуміла, що вона – найслабша серед усіх звірів. Її серце постійно прискорено билося через страх, що на неї нападуть інші, сильніші й агресивніші, а захищатися вона не вміла. 

Тому вівця вирішила звернутися до Творця і вилити перед Ним усі сої тривоги і страхи. 

- Ти хочеш, що я наділив тебе якимось засобом для захисту? – співчутливо запитав Господь Бог. 

- Так. 

- Чи підійшли б тобі гострі зуби? 

Вівця заперечно захитала головою: 

- Я не зможу тоді скубати ніжну траву. А до того ж почнуть казати, що розбійниця. 

- Чи хотіла б ти мати великі кігті? 

- О, ні. Думаю, що я почала б користуватися ними не для мудрих цілей … 

- Я міг би вприснути отруту в твій язик, - терпеливо продовжував Бог. 

- Про це не може бути й мови. Всі мене б зневажали, як змію. 

- А як ти ставишся до міцних рогів? 

- О ні. Ніхто не захоче зі мною бавитися. 

- Але щоб оборонятися, ти мусиш мати щось, що завдавало б болю твоєму нападникові. 

- Я мала б завдавати болю? Ні, я не хочу. Ліпше залишуся такою, як є … 

Ми, людські істоти, перестали усвідомлювати що, в певному сенсі, як і маленькі тварини, не маємо для самооборони ні грубої шкіри, яка б захищала наші тіла, ані гострих зубів. Ми, люди, не повинні користуватися злом для самооборони – нам слід апелювати до нашої люд кости: ми можемо робити це через любов до людей і через сприйняття їхньої любови. 

Сила не зігріє нас у ночі – це в змозі зробити наша чуйність. Бо саме завдяки їй у людей виникає бажання пригорнутися до нас. Чуйність є справжньою силою людини. 

Стежка 

Жила-була дівчинка. Нікого з рідні, окрім батька, в неї не було. Однак, вони жили дуже щасливо. Проте злі люди, заздрісні й мстиві, викрали дівчинку. 

Одного разу, коли вона йшла до школи, її перестріли люди в довгих плащах, схопили і помчали на своїх чорних конях. Від’їхавши досить далеко від села, вони звернули до лісу – темного, густого, в якому постійно пропадали люди. Злі люди дуже хотіли, щоб дівчинка заблукала і загинула там. 

Заглиблюючись у ліс, злочинці дійшли до непролазної гущавини. Тут злодії і покинули дівчинку. 

Маленька плакала зі страху і проказувала, а властиво навіть не проказувала, а голосно кричала молитву, якої навчила її мама: «Пресвятая Богородице, спаси нас». 

Прихилившись до старезного дерева, вона заходилась плечем, але продовжувала свою молитву: «Богородице Діво, радуйся, благодатна, Господь з тобою, благословення ти в женах …» 

Поки дівчинка плакала свою молитву, біля її ніг виросла дивовижної краси троянда, з делікатними, ніжними пелюстками. Трохи віддалік, між травою, появилася ще одна, а за нею – ще і ще … Троянди сплітали ланцюжок – стежку, яка вела через ліс. 

Дівчинка почала переходити від однієї троянди до іншої, спочатку повільно, а потім щоразу швидше і швидше. Невдовзі вона вийшла на узлісся, де на неї чекав тато. Він також помітив трояндову стежку і вирушив назустріч дочці. 

На цьому шляху йому теж допомогла безупинне проказування молитви «Богородице Діво». Кожна відмовлена молитва впліталася в трояндову доріжку, яка й звела дочку і батька. 

Так само й кожне наше «Богородице Діво» провадить нас завивистими стежками цього світу в обійми нашого небесного Отця. 

Заробіток 

На запрошення Берлінського університету до Німеччини прибув китайський учений. Біля виходу з литовища його зустрів німецький колега. Привітавши і обмінявшись люб’язнстями, вони вирішили поїхати в центр міста. На зупинці якраз стояв автобус, що ось-ось мав від’їжджати. 

Німецький професор схопив руку свого китайського колегу і вигукнув: «Біжімо, швидко!» 

Обоє кинулися бігти і ледве встигли вскочити в автобус. Одразу ж зачинилися двері й автобус рушив. 

Німець полегшено зітхнув, поглянув на годинник і сказав: «Ми зекономили десять хвилин». 

Китаєць здивовано запитав: «І що ми тепер зробимо з цими десятьма хвилинами?» 

Не так важливо те, наскільки ми зайняті. Як те, чим зайняті. Бджолу завжди хвалять, а комара – ганять. 

Пів життя ми витрачаємо на розв’язання проблемі: що робити з часом, який хотіли б добре використати? 

Упевненість 

У маленькому будиночку на березі ріки Тигр жив дуже добрий чоловік на ім’я Ромолетто. Одного дня він помітив, що крізь двері в його дім просочується вода. Ситуація була дуже небезпечною. 

Ще більше він перелякався, коли почув, як по радіо безнастанно повторювали повідомлення: «Усі мешканці прибережних будинків мусять негайно залишити свої домівки. Ріка буде виливатися щораз більше». 

Ромолетто був дуже побожним чоловіком і поклав надію на Господа. Він упав на коліна і почав молитися: 

«Господи, спаси мене!» 

Раптом чоловік почув голос згори: «Не бійся, Ромелетто! Я пам’ятаю про тебе!» - Це був голос Господа Бога. 

Ромолетто встав і почав виконувати свою звичайну роботу, ніби й нічого особливого не діялося. Близько одинадцятої години вода вже сягала йому плечей, тож Ромелетто змушений був піднятися на другий поверх. Він помітив рятувальників, які пропливали човном повз його дім. Вони почали гукати йому: «Рятуйся разом з нами! Залишатися тут - чисте безумство!» 

«Ні. Я маю захист згори», - відповів Ромолето, вказуючи пальцем на небо. 

О третій годині пополудні вода почала заливати ліжко, і Ромолетто був змушений відступати на горище. Неподалік пропливав ще один рятувальний баркас і знову хтось загукав: «Не зволікай! Вода прибуває!» 

Ромолетто і цього разу демонстративно відрік: «У мене свій покровитель». 

Чверть на шосту вода вже доходила до ринви, тож Ромолетто видряпався на дах. Ізнову поруч пропливала на плоті рятувальна служба Червоного Хреста, підбираючи останніх, які ще залишався в небезпеці. Але й тепер рятувальники марно зверталися до Ромолетто. Він учепився свого комина, як реп’ях собачого хвоста, і відповідав: «Мені допомога не потрібна. Я маю на кого розраховувати». 

А вода все піднімалася… Десять на шосту Ромолетто потонув. 

Коли Ромолето опинився в Раю, його аж трясло від обурення. 

Він приступив до Божого престолу і спитав: 

«Хіба Ти не обіцяв, що подбаєш про мене?» 

Господь Бог ласкаво поглянув на Ромолетто: «Я тричі посилав тобі рятувальників!» 

Один чоловік був справжнім невдахою – життя тільки те й робило, що било його. Але він не переставав молитися: «Господи, зроби так, щоб я виграв у лотерею». 

Його справи і далі погіршувалися, але він не переставав просити: «Господи, поможи мені, зроби, щоб я виграв у лотерею!» 

Якось серед ночі його розбудив знервований голос Господа Бога: «Ти також мусиш мені помогти. Купи хоча б один лотерейний білет!». 

Свято сотворен 

Закінчивши сотворення світу, Бог, на сьомий день, вирішив зробити собі свято. Всі сотворіння, новесенькі, захотіли зробити Богові якнайкращі дарунки. 

Білочки принесли Йому горішки і мигдаль, кролик – моркву, вівці – теплу м’яку вовну, корови – густе пінисте молоко. 

Мільярди ангелів вишикувалися півколом і почали співати божественні серенади. 

Людина також, хвилюючись, чекала свого виходу. «Що я можу подарувати? Квіти мають запах, бджоли – мед, навіть слони обіцяли, що влаштують Господу Богу душ, а потім висушать Його своїм хоботами». 

Людина стояла в кінці черги і не припиняла журитися, тоді як інші створіння проходили перед престолом Бога і складали Йому свої дари. 

Коли залишалося лиш декілька створінь: черепаха, слимак і лінивець, - людина впала в паніку. 

Нарешті надійшла її черга. 

Людина, якій здавалося, що вона не може подарувати Господеві Богові нічого такого ж прекрасного, як інші створіння, сіла Йому на коліна, пригорнулась до Нього і промовила: «Я тебе люблю!» 

Лице Господа Бога просвітліло, і всі створіння зрозуміли, що людина подарувала щось таке, чого ніхто не в змозі подарувати. 

«Навіщо Бог нас створив? Бог створив нас, щоб ми Його пізнали, любили і служили Йому своїм життям, а також для того, щоб ми в майбутньому житті розкошували в Раю». (Катехизм Пія Х) 

Дозволь мені любити Тебе, Господи,
Чи є щось – в небі
або на землі, - що б не було Тобою?
Ти – Бог мого серця
І моя вічна батьківщина.
Дозволь, щоб я завше був із Тобою.
Будь завше зі мною.
І навіть якби я хотів колись Тебе відкинути, 
Ти, Господи, не відкидай мене ніколи. 

Місія 

Троє учнів одного учителя, які присвятили багато часу навчанню і медитаціям, вирішили помандрувати у світ. 

Через десять років вернулися, щоб відвідати свого учителя. 

Старий монах уже не вставав з ліжка. Він запросив їх сісти і розповісти про своє життя. 

- Я, - почав перший гордовито, - написав три книжки і допоміг продати мільйон копій. 

- Це означає, що ти наповнив світ словами, - відказав учитель. 

- А я, - радісно промовив другий, - виголосив тисячі проповідей у різних місцях. 

- Це означає, що ти наповнив світ словами, - відказав учитель. 

Тоді заговорив третій: 

- Я лише привіз тобі цю подушку, щоб ти клав на неї свої зболені ноги. 

- Тільки ти, - прорік учитель, - знайшов Бога. 

Один славний не весь світ святий аскет жив у самітній печері. Цілий день він медитував, а його думки постійно і завжди були звернені до Бога. 

Але одного дня коли він поринув у роздуми, з нірки вибігла мишка і почала обгризати його сандалі. Пустельник, сердитий, розплющив очі. 

«Чому ти заважаєш мені медитувати?»

«Бо я голодна», - жалібно промовила мишка.

«Тікай звідси, паскуднице, - гримнув на неї аскет, - як ти смієш перешкоджати мені саме тоді, коли я розмовляю з Богом?» 

«Цікаво, як тобі вдається з Ним порозумітися, - запитала мишка, - коли ти не можеш поговорити навіть зі мною, маленькою мишкою?» 

Кам’яний лев 

Одному сімнадцятирічному студентові наснилося, немовби лев своїми страшними кігтями шматує його тіло. 

Наступного дня цей юнак, разом з товаришами, вирушив на екскурсію до міста, в якому ще ніколи не був. Звісно, йому й на гадку не спадало, що в цьому місці йому може загрожувати якийсь лев. 

Перебуваючи ще під сильним враженням від сну, він знайшов у якусь церкву. А по хвилі, опинившись на площі біля церкви, він помітив кам’яну статую лева, який, задерши голову немов би посилав до неба страхітливий рик. 

«Ага! – сказав собі студент. – Це –той самий лев. Саме він шматував мене цієї ночі!» 

І хлопець розповів друзям свій сон. Потім, сміючись і стараючись довести всім, що не вірить у сни підійшов до лева. 

«Впізнаєш мене, леве? Прокиньтеся! Роззяв свою пащу і розірви мене, якщо можеш!» 

З цими словами він глибоко засунув руку в пащу лева … 

Раптом скрикнув від болю і страху. Висмикнув закривавлену руку і впав на землю. 

Виявилося, що в кам’яному горлі лева знайшов собі прилисток величезний скорпіон. Він і вкусив хлопця в руку своїм отруйним жалом. 

«Я можу припинити пити, щойно захочу. Два роки минуло, як я кинув курити, підрахувавши, що витрачаю на цигарки забагато грошей, і зрозумівши, що куріння не має жодного сенсу. Тепер не відчуваю жодної проблеми в цьому. Навіть коли подумаю, що протягом шести місяців не викурю жодної цигарки, зовсім не вражаюся. Однак, час до часу я дозволяю собі потягнути трохи марихуани і розслабитися - мені здається, це чудово. В цьому немає нічого поганого. Люди перебільшують, коли говорять про небезпеку маріхуани…» 

Канні, 19 років (за тиждень перед смертю від передозування наркотиків). 

Як сіль 

Жив собі король, що носив шляхетне ім’я Генрих Мудрий. Мав він три дочки: Альбу, Бетіну і Шарлоту. В глибині душі король любив Шарлоту. Настав час прийняти рішення про те котра з них стане наступницею престолу. Король покликав усіх своїх дочок і запитав: «Любі мої донечки, чи ви мене дуже любите?» 

Найстарша відповіла: «Тату, я люблю тебе, як світло дня, як сонце, яке дарує деревам своє тепло. Ти моє світло!» 

Король, щасливий , посадив Альбу по своїй правиці і покликав другу дочку. Бетіна сказала: «Тату, я люблю тебе, як найбільший скарб світу, твоя мудрість набагато цінніша від золота і коштовного каміння. Ти – моє багатство!» 

Утішений і ощасливлений визнанням дочки, батько наказав їй сісти ліворуч себе. Тоді покликав Шарлоту. «А ти, моя маленька, як сильно мене любиш?» - запитав її ніжно. Дівчина подивилася йому просто в очі й відповіла без жодного вагання: «Тату, я люблю тебе, як кухонну сіль!» 

Король онімів: «Що ти сказала? Яку кухонну сіль?» 

Він не міг стримати свого гніву і вигукнув зі злістю: «Невдячна! Яке ти смієш так мене трактувати – ти, що була світлом моїх очей. Геть від мене!» Відрікаюсь від тебе і наказую залишити мій дім!» 

Бідна Шарлота, ледве тамуючи сльози, мусила залишити палац і королівство свого батька. Вона почала працювати на кухні сусіднього володаря. А що була добра й гарна та ще вміла чудово куховарити, то за короткий час стала головною кухаркою цього короля. 

Одного разу до свого сусіда прибув з візитом король Генрих. Про нього ходили чутки, що він дуже сумний і самотній, що мав трьох дочок, але одна втекла з якимсь каліфорнійським гітаристом, друга виїхала до Австралії годувати кенгуру, а наймолодшу вигнав сам король. 

Шарлота відразу впізнала свого батька. Пішла на кухню і почала готувати щонайкращі страви. Але замість солі сипала до них цукру. 

За обідом гості крутили носами і кривилися: кожен, скуштував страву, одразу ж в непристойний спосіб випльовував її в серветку. 

Розлючений король наказав покликати куховарку. 

Шарлота прийшла і спокійно промовила: «Колись мій батько вигнав мене з дому за те, що я сказала йому, що люблю його, як кухонну сіль, що дає смак кожній страві. Не бажаючи робити йому прикрості, я додала до всіх страв цукор». 

Король Генрих піднявся зі сльозами в очах: «У твоїх словах чути сіль мудрости, моя доню. Пробач мені і прийми корону». 

Було влаштовано великий бенкет, і всі запрошені плакали від радости: королівські хронічки того часу засвідчують, що всі їх сльози були солоні. 

«Ви – сіль землі» (Мт. 5, 13). 

Сонячний годиник 

Один східний монарх із подорожі на Захід привіз сонячного годинника. 

Перевезений подарунок цілковито змінив життя мешканців держави. Усі піддані дуже швидко навчилися ділити день на години, з радістю дивилися на годинок і вимірювали час. Вони стали пунктуальними, порядними, старанними, можна було покладатися на їх слово. Живучи так, вони упродовж кількох років нагромадили гроші і досягли добробуту. 

Коли монарх помер, його добрі й щасливі піддані вирішили спорудити йому пам’ятник. 

Оскільки сонячний годинник став для них символом і джерелом благополуччя, то вирішили помістити його в храмі під золотим куполом. 

Коли храм був готовий і його купол навис над годинником, виявилося, що сонячне проміння не може до нього пробитися. 

Маленький промінчик світла, завдяки якому виникала тінь, що була відбитком сонця, безповоротно щез, а враз із ним перестав існувати і час. 

Одні мешканці знову стали не пунктуальними, інші – не дуже точними, а інші взагалі стали байдужими. 

Кожен робив, що хотів, не звертаючи уваги на те, що роблять інші. Ціла держава знову погрузла в нестатках. 

Чи й ми сьогодні не робимо щось подібного? Чи не намагаємося замкнути Бога в своєрідний музей або зробити з Нього звичайного цвинтарного сторожа? 

Мигдаль 

Стрункий, високий і тріюмфльний, з гідністю звернений у бік неба, мигдаль підносився над цілим садом. 

Він був щасливий, коли яскраві папужки й елегантні синички прогулювалися по його гілках: він з радістю приймав на свої рамена щигликів, солов’їв та інших співчутливих птахів. 

Але одного дня прилетів дятел. Він приклав своє вухо до корони і почув, що пін нею аж кишить від малесеньких, але небезпечних личинок, які загніздилися там. Дятел ударив своїм довгим міцним дзьобом по корі й почав витягувати і поїдати ці личинки. 

Мигдаль глибоко засмутився. 

Це страховинне птишисько, яке своїм дзьобом влазило в його нутро і нищило його досконалу красу, неможливо було витримати. 

Гордий мигдаль робив усе, що прогнати дятла. 

Це йому не одразу, але вдалося. 

З того дня личинки під корою могли спокійно розвиватися в поступово поширюватися по всьому дереву. 

Минуло кілька років. Однієї ночі гордий мигдаль від легкого подуву вітру розсипався на порох. 

Якщо хтось «заливає тобі сало за шкірку», намагаючись показати всі твої вади і хиби, не ображайся на нього. Радше будь йому вдячний. 

Бюрократія 

Суддя Верховного суду сидів собі якось на березі річки, коли до нього підійшов подорожній і запитав: 

- Чи можна скористатися цим човном? Мені треба переплисти на другий берег ріки. 

- Але це мій човен. 

Подорожній подякував і почав витягувати човен на воду, потім стрибнув у нього і повеслував. 

- Безсердечна людина! – промовив до судді обурений перехожий. – Чому ти не сказав йому, що твій човен дірявий? 

- Він мене не спитав про стан човна, - відповів великий суддя.

(А. Бірс) 

«Горе вам, книжники й фарисеї, лицеміри, що даєте десятину з м’яти, кропу і кмину, а занедбуєте, що найважливіше в законі: справедливість, милосердя і віру» (Мт. 23, 23) 

«Глядіть, бережіться закваски фарисейської» (Мт. 16,5). 

Мигдаль 

Стрункий, високий і тріюмфльний, з гідністю звернений у бік неба, мигдаль підносився над цілим садом. 

Він був щасливий, коли яскраві папужки й елегантні синички прогулювалися по його гілках: він з радістю приймав на свої рамена щигликів, солов’їв та інших співчутливих птахів. 

Але одного дня прилетів дятел. Він приклав своє вухо до корони і почув, що пін нею аж кишить від малесеньких, але небезпечних личинок, які загніздилися там. Дятел ударив своїм довгим міцним дзьобом по корі й почав витягувати і поїдати ці личинки. 

Мигдаль глибоко засмутився. 

Це страховинне птишисько, яке своїм дзьобом влазило в його нутро і нищило його досконалу красу, неможливо було витримати. 

Гордий мигдаль робив усе, що прогнати дятла. 

Це йому не одразу, але вдалося. 

З того дня личинки під корою могли спокійно розвиватися в поступово поширюватися по всьому дереву. 

Минуло кілька років. Однієї ночі гордий мигдаль від легкого подуву вітру розсипався на порох. 

Якщо хтось «заливає тобі сало за шкірку», намагаючись показати всі твої вади і хиби, не ображайся на нього. Радше будь йому вдячний. 

Спосіб висловлюватися 

Одного ранку, як це часто трапляється, Каліф Гарун аль-Рашід викликав відомого ворожбита і розповів йому свій сон: 

- Снилося мені, що в мене, один по одному, повипадали всі зуби, - не залишилося жодного. 

- О мій пане, це дуже поганий знак. Це означає, що всі члени сім’ї мого пана помруть і мій пан залишиться сам! – сказав ворожбит. 

Каліф так розлютився, що наказав вигнати цього ворожбити і більше ніколи не впускати в палац. Цей же сон він розповів іншому ворожбитові. 

Той розтлумачив його так: 

- О, мій пане, це дуже добрий сон. Він говорить про те, що ти матимеш дуже довге життя, переживеш усю свою сім’ю і будеш набагато здоровший від них! 

Каліф зрадів: 

- Який чудовий сон! 

За таке гарне пророцтво він дав ворожбитові в нагороду сто динаріїв. А тоді покликав свого візира, наказав йому знатийти першого ворожбита і вибачити за те, що його вигнано з палацу. 

Бо насправді перший сказав те саме, що другий тільки по-іншому. 

Навіть найжорстокішу правду можна сказати делікатно. Ґречність є доказом культури серця. 

(Історії взято з книги "Це знає тільки вітер", автор Бруно Ферреро, видавництво "Свідчадо-2009")