Іван Багряний
ГУЛЯЙ-ПОЛЕ 
 
Лежить Гуляй-Поле в крові і в сльозах, 
Потоптане, смертю розоране, 
В бомбових кратерах і черепах, 
В гільзах, 
В ожугах, 
В м'язах, 
В трісках... 
І навіть не крячуть ворони — 
 
Жахаються круки, минають здаля, — 
Шкіриться жаско, смердить земля. 
 
Смердить і душить фосфором і тротилом, 
Паленим м'ясом і динамітом... 
І вже не збагнеш тут, де ж було тіло?! 
Де були очі?! Де ж тут могили?! 
Де матері, а де діти!? 
 
В смерчах землі, в гекатомбах руїн, 
В чорних роздзяплених кратерах 
Від дітей, від дрібних, тільки пил один... 
І не плаче мати, і не тужить дзвін, 
І ніхто вже їх не збиратиме. 
 
Не пригорне їх вітер — лиш сажа сама. 
Брат брата не знайде, і сестер нема. 
І дітям уже матерів не знайти. 
І навіть не знати, де ж ставить хрести? — 
Піроксиліновий сморід і пил. 
Мільйони мерців обійшлись без могил. 
Розметані кості згниють без хреста... 
 
Гей, ти ж, Земля моя золота! 
 
Перед ким, перед чим завинила єси? 
І яких не кормила ще круків!? 
Та і хто не знущався з твоєї краси?! 
І яких бракувало ще Юдиних сил, 
Щоб і кості дідівські піднесли з могил 
Й перемішали 
З костями онуків?! 
 
Мовчить Гуляй-Поле, мовчить Гуляй-Поле, 
Спалене хтивістю й зрадою Юдиною, 
І лежать його діти — лежать соколи... 
І ніхто не скаже ніколи-ніколи, 
Що й вони, що й вони ж були люди. 
 
Гей, і були люди — горді орли! 
Тільки ж прості й не лукаві були. 
 
О ви, що цей келих страшний піднесли, 
Чи самі ж ви його пили?! 
 
Не тужить дівчина, не плаче сестра, 
І рук не ламає матуся стара, — 
Одплакали доста — не чути ніде. 
Ні вітер не віє, ні крук не паде. 
І пташка тужлива тікає також... 
 
Гей, ти. Земле моя! 
За що ж!? 
 
За те, що Ти дика була і плідна, 
Ясна, як червона калина, 
За те, що Ти сонцю близька і рідна 
І мила, як тая дівчина! 
За те, що Ти в злиднях росла, а цвіла! 
Що Волі вітчизною завжди була. 
Грімлива, співливая Земле моя! — 
 
Хто ж розсудить!? Який судія!? 
 
Мовчить Гуляй-Поле, жаске і руде. 
А стрілка помалу іде та й іде... 
 
Хай іде. Хай стікає жалоби мить. 
Хай жахтить ця земля й мовчить. 
Нехай неминучість присуд веде.' 
Хай стрілка до риски йде, — 
 
Аж поки не стане на грані отій, 
Що стоїть Страшний Суд на ній, 
Аж поки не крикне хтось в мряці страшній 
Жаске й невблаганне — «СТІЙ!!!» 
 
Схитнулись тумани, як фата-моргана. 
Хтось уже кличе. Десь уже манить... 
Вже вітер жалобу відбув, і встає, 
І хмару несе, як знамено своє. 
 
Вже вітер шумитиь і полин гуде... 
...Хтось там понурний, мов тінь, іде, — 
Ступає задумливий і мовчазний 
В кереї своїй бойовій. 
 
І кінь десь, засідланий, кований вже, 
Пряде одним вухом і тоскно ірже, 
І оком кривавим у ніч позира... 
То не тінь — то страшна мара. 
 
Встає від розритих могил і руїн, 
Іде Гуляй-Поле — проходить один. 
Іде мовчазний і блідий, мов туман, — 
Грізний, 
страшний отаман. 
 
Іде отаман по руїнах, мов тінь. 
Ступа на уламках усіх поколінь. 
Над кратером чорним понуро стає. 
Рукою затримує серце своє. 
Торкає ногою три черепи він — 
І чорний, 
і жовтий, 
і білий один: 
...Прапрадід був, 
Прадід... 
І син... 
 
Було Гуляй-Поле, було Гуляй-Поле! - 
Як буряне море, кипіло й гуло. 
Були в нього діти, гей, були соколи! 
І не було сили такої ніколи, 
Щоб скорило, щоб їх знесло. 
 
Три черепи повні сирої землі... 
 
Секунди біжать у їдучій імлі — 
Стрілка іде до своєї мети... 
Та ніщо не виповнює пустоти. 
 
Марево блідне, хистке, як омана, — 
Фата-моргана, фата-моргана. 
 
Вітер шумить. І полин гуде. 
І кінь ірже... 
Та ніхто не йде! 
Не чує ніхто і не бачить його, 
Мов немає роду того! 
 
Мов немає вже гордих, 
лиш ниці й покірні, — 
Нікчемні пророки, і брехуни, 
Дрібненькі політики й говоруни, 
І паралітики... — лише вони — 
Продані, зраджені і невірні. 
 
Меч не тримається в їхній руці, 
І переляк на лиці. 
 
О, де Ти, Мужній, Простий і Великий — 
Благословенний на меч і бої!?!. 
Вибухають воплем, вибухають криком, — 
Ждуть Тебе сироти твої, й каліки, 
Й невідомщені малята твої! 
 
Удар громами. Смерчем прийди. 
І поведи! 
І поведи... 
 
О, де Ти, Грізний, Страшний, Непоборний!? 
Як Бог, Вогнеликий! Як земля, Чорний! 
Меч Правосуддя! Кара Господня! — 
Де ж Ти — 
Меснику всенародний!?! 
 
Безжалісний, і невблаганний, 
І безрозсудний, і предковічний. 
Із всіх жорстоких єдино правий! 
Страшний, 
Апокаліптичний! 
 
Неповинная кров — клятьба Твоя. 
Ти — єдиний з усіх Судія. 
 
Тінь Твоя ходить. Вітер гуде... 
 
Іде по кістках він. 
Іде... 
Іде!!! 
(Стрілка доходить своєї межі). — 
Ходою тяжкою іде, мов чужий, 
 
Вдивляється мовчки до серця свого, — 
Дивиться вглиб — і не бачить його, — 
В муках, в вогні обернулось в такий 
Камінь 
Обсмалений і тяжкий. 
 
Він виходить на дике бескиддя руїн. 
Мов чорний орел, позирає один. 
Вітер керею йому роздима... 
 — Нема!.. Ще орлят нема... 
 
Ще лежать між розритих дідівських могил. 
Ще ковтають глину, сльози і пил. 
Ще їх не окрилив відчай і гнів 
Для страшносудних боїв. 
 
Келих не повен. Ще крапля паде. 
Ще стрілка До риски своєї іде... 
 
Він пестить ефес і жде: 
 
...Вам мало на світі сиріт і калік?!? 
Гряде ж 
М І Й ! 
Р І К !! 
 
І свисне Він так, що туман впаде. 
Застогне земля і загуде. 
Задвигтить Гуляй-Поле небачено ще. 
І — лявіна потече, — 
Невблаганна. Безодвічна. 
Страшна. Апокаліптична. 
 
І приб'ють вони серце, мов стяг, на стовпі... 
І встануть каліки... І встануть сліпі... 
І кинуться юні... Мужні... Старі... 
І сестри зґвалтовані, і матері... 
 
І дитя подаватиме кріс і набій 
В цей святий, страшносудний бій... 
 
Прокотиться смерч. 
Й не поможе ні «Боже мій!», 
І не врятує «Пробі» повалених ниць... 
Гей, відміряно ж буде та й мірою гожою! 
Загатяться кратери кістками ворожими, 
Черепами грабіжників і дітовбивць. 
 
Над головами ґвалтівників і паскуд 
Довготерпеливі довершать Суд. 
І розвіють пил. І розвіють прах. 
І ляжуть самі на чужих кістках. 
І вітер над ними, як щит, приб'є — 
Як Меч Правосуддя — ім'я Твоє. 
 
Лежатимуть так, щоб колись розцвісти. 
Лежатимуть всі. І над всіми — Ти 
І серце Твоє. І не візьме їх тлінь — 
Офіруваних 
В ім'я поколінь. 
 
Пливтимуть світи мимо серця Твого. 
Цвістиме чебрець. І не буде того, 
Хто б Тебе осудив за діла Твої, — 
Такого 
Нема судії! 
 
А якщо десь є — убий і його! 
Щоб знав міру горя Твого. 
 
Пливтимуть світи мимо серця Твого. 
Густиме над маками соняшний гонг. 
І густиме в віках Твоє ім'я — 
Єдиний, найбільший з усіх Судія! 
 
Благословенний. Могутній, як ниви і синь. 
Вічний 
В  с е р ц я х  п о к о л і н ь ! 
 
Січень, 1944 р. Тернопіль.