Чингіз   Абдуллаєв
ТРЕТІЙ  ВАРІАНТ
                                                                        РОМАН
1
ЗА СІМ МІСЯЦІВ  ДО  ПОДІЙ
         Виходити від переслідування завжди краще, маючи конкретний план.   Коли його немає, доводиться діяти імпульсивно, імпровізуючи на ходу, що часто призводить до помилок.
         Він вистрілив ще раз в обличчя, що промайнуло.  Здається, не вцілив.  У темряві дуже важко розібратися, куди бігти. Треба хоча б приблизно орієнтуватися на цьому старому покинутому заводі, де його так по-дурному підставили.   Він важко зітхнув, рукавом витер піт з чола. У правій руці -- пістолет  з останніми чотирма патронами, у лівій -- та сама валізка, котра їм так потрібна. Судячи з усього, цього разу вони підготувалися добре.   І тепер збираються захлопнути пастку.   Він може звідси і не вибратися.
          Зненацька десь нагорі спалахнуло світло.   Видно, увімкнулося аварійне освітлення.   Звідти почувся крик:
  --  Анвар, у тебе немає жодних шансів!   Виходь на площадку і віддай нам валізку.   Може, тоді ми залишимо тобі життя.
         Він облизнув губи.   Не пізнати цей голос було неможливо.   Радше можна повірити ядовитій змії чи голодному шакалу, ніж цій людині.   Ні, живим вони його звідси не випустять. А надто, після того, як він вже вбив чи поранив двох переслідувачів.   Але як вибратися з цього заводу?  Тут чомусь так холодно, хоча надворі справжня весна.
         Пролунало кілька пострілів.   І знову крик:
  --  Анвар! Ти чуєш нас? Тобі звідси не вийти. Закінчуй ховатися!   Ми все одно тебе знайдемо!   Віддай нам вантаж.
        Він поглянув на свою валізку. У ній десять кілограмів наркотика. Того самого наркотика, котрий в Європу відправляють тільки в переробленому виді.   Кілограм такої маси коштує більше десяти тисяч доларів.  Виходить, зараз в його руках сто тисяч доларів.    Це дуже великі гроші.   Якщо він, звісно, зуміє звідси вибратися.   А якщо  не зуміє? 
        Нагорі почувся якийсь шум, і приміщення заводського цеху освітилося ще одним прожектором.  Внизу, на площадці, замигтіли фігури людей.   Анвар знову облизнув губи і, притулившись до холодної металевої стойки, спробував порахувати, скільки тіней там мигтить.    Виходило багато.   Дуже багато.   Це його спантеличило.
         У Рахіма, який знаходиться на баштовому крані і кричить звідти, віддаючи команди, ніяк не більше десяти людей.    Це якщо він збере усіх своїх бойовиків.   А внизу людей не менше тридцяти.  І ще чутно голоси ззовні.   І це через якихось тисяч сюди прилетіла ціла армія? Анвара пройняв холодний піт.  Діло зовсім в іншому. Тоді в чому?   Він обережно відступив углиб, за металеві конструкції, стараючись не виходити з тіні.   Далі, ще далі.   Люди внизу обшукували кожен закуток.    На світлі яскраво блиснули погони.    Анвар злякано охнув.    Співробітники поліції.    Господи, лише цього бракувало.    Отже, за ним полюють і люди Рахіма, і співробітники поліції.  Що ж  ще такого в цій проклятій валізці, якщо через неї  вони влаштували формену облаву?
        Він відступив ще далі і присів навпочипки. Стараючись вгамувати тремтіння в пальцях, спробував відкрити валізку.  Звичайно, вона зачинена на код, і її неможливо так просто відкрити.    До того ж заважав пістолет.    Він поклав його на холодну металеву підлогу, біля себе.    Знову спробував відкрити.   Замок не піддавався.    Розізлившись, він дістав ножа, щоб відкрити валізку з його допомогою.   Знову невдача.   Почулися чиїсь квапливі кроки, і він швидко схопив пістолет.    Все-таки цікаво, що лежить у валізці.    Він гадав, що це звичайна партія наркотиків, з якою можна сховатися.   Проте добре організоване переслідування, участь такої кількості людей свідчило, що він помилився.   І тепер йому дуже кортіло зазирнути на вміст валізки. Кроки між тим зовсім близько. Стріляти не можна, і тому він, піднявшись, обережно перебрався за навалені в купу, в кінці прольоту, металеві стержні.     
           Повз пробіг хтось із переслідувачів.   Він також був у поліцейській формі.   Нагорі засвітився ще один прожектор, і огидний голос Рахіма знову загримів, відбиваючись ехом серед металевих конструкцій:
  --  Я даю тобі останній шанс, Анвар!    Вийди до нас, інакше через п'ять хвилин ти будеш трупом!    Тобі звідси не вийти.    Не вийти нізащо!    Подумай краще і прийми мудре рішення.
           Дуже хотілося відповісти.    Але крикнути що-небудь образливе означало видати себе.    Анвар подумав:  якщо йому вдасться вибратися звідси живим, він усе позостале життя буде віруючою людиною.    Близьких кроків не було чутно:  він знову присів навпочипки і спробував відкрити валізку. Діставши ножа, він із силою, яку придають людині  екстремальні обставини, натиснув на кришку.   Почувся тріск, заскочка луснула, і валізка  відкрилася.   
           З жахом  Анвар побачив, що в ній не було звичних пакетів з білим порошком.  У валізці були папки з паперами.   Він з мукою застогнав:  як усе по-дурному вийшло.   Тут лежать якісь документи. Саме в той момент, коли він вирішив утекти з наркотиками, котрі він завжди перевозив як кур'єр, йому підсунули якісь папери.    І заради цих папірців його готові розірвати на шматки. Яка маячня. Вони шукають документи і нізащо не заспокоються, допоки не знайдуть їх.    А якщо навіть знайдуть, то  обов'язково приберуть такого небезпечного свідка, як він.    "Ну, це вже ні,  --  злісно подумав Анвар.  --  Вони не отримають цих документів".
         Він закрив валізку і рішуче встав.  Подумавши трохи, раптом усміхнувся.    Здається, у нього з'явився шанс на спасіння.   Просто для цього треба вибрати більш зручну позицію.    Через зламаний замок валізка не закривалася, і її доводилося притримувати пальцями лівої руки.    Пістолет, як перше, був у правій.
         Анвар роззирнувся і обережно пішов до сходів. На його рівні нікого не було.    Діставшись до сходів, він знову озирнувся.  Тепер найголовніше -- чітко зробити те, що він замислив. Глибоко зітхнувши, він став підійматися. І раптом завмер.   Зверху хтось спускався. Сховатися ніде, відступати пізно, та й нікуди --  внизу бойовики Рахіма, продажні поліцейські, зігнані сюди у такій кількості.
         Він рішуче підняв пістолет і, коли невідомий  виник на його прольоті, вистрілив.   Чоловік зі страшним криком полетів донизу.   Знизу почулися крики, гримнув постріл.   Один, другий.    Він вистрілив знову, цього разу ліворуч, звідки вже бігли двоє, і рішуче поліз догори.    Становище ускладнювалось.    Його, нарешті, виявили.
        Задихаючись, озираючись на всі боки, він заліз на новий рівень і, притулившись до стіни, закричав:
  --  Рахім!  Це я, Анвар!  Я хочу з тобою поговорити!
         У відповідь почулася лайка, нові постріли. Він втягнув голову в плечі. Все стихло, потім зазвучав посилений динаміком голос Рахіма:
  --  Ти прийняв мудре рішення, Анвар.   Спускайся донизу, ми тебе чекаємо.
  --  Ні!  --  хрипко відповів Анвар.  --  Ви мене не зрозуміли!    Я не здаюсь, я просто хочу з тобою поговорити.
         Дуже хотілося пити, але води поряд не було.   І в магазині пістолета лишалося всього два патрони.    Останній патрон -- рятівний засіб від тортур, яких він буде зазнавати, якщо потрапить живим до рук Рахіма.
  --  Нам ні про що розмовляти, Анвар!  --  знову відбився ехом голос Рахіма.  --  Спускайся і віддай вантаж.
  --  Тут немає ніякого вантажу!  --  заревів на все приміщення Анвар.  --  Тут нічого немає.   Вас обдурили.  Мені дали валізку з якимись документами.   У мене немає ні грама вашого смердючого порошку.
         Запала мовчанка. Знизу не долинало ні звуку.  Нарешті, пролунав чийсь  інший голос, серйозніший і більш різкий:
  --  Де документи?  Що ти з ними зробив?
  --  Вони у мене,  --  крикнув Анвар.  --  Але якщо мене звідси не відпустять, я їх просто спалю.   Або порву.
  --  Що ти хочеш?  --  знову запитав той самий голос.
  --  Вийти звідси.    А документи я віддам.   Мені вони не потрібні.
  --  Спускайся донизу,  --  дозволив голос,  -- і виходь. Тебе ніхто не торкне.    Тільки віддай нам документи.
  --  Ні,  --  усміхнувся пересохлими губами Анвар,  --  так не піде.  --  Підіймайся до мене сам. І я віддам тобі документи. Інакше я спалю їх, і твої хлопці не встигнуть до мене добратися.
         Настало тривале мовчання.    Анвар поспіхом витягнув із папки лист паперу, що лежав зверху, і клацнув запальничкою.    Папір повільно, ніби знехотя, загорівся, і він кинув його донизу.    Звідти почувся справжній рев обурення.
  --  Стій!  --  прокричав той самий  голос.  --  Зупинись, я йду до тебе.
          Анвар усміхнувся, але не став більше клацати запальничкою, тільки попередив:
  --  І підіймайся один, інакше я підпалю всі папери.
        Далеко внизу почулися кроки. Анвар знав:  вірити цим мерзотникам все одно не можна.  Він, знову відкривши валізку, поспішно порахував папки, які лежали в ній.    Чотири.    Швидко діставши кілька перших листів із другої папки, затим з третьої і з четвертої, він склав їх разом.    Розглянувся навсібіч.   Видається, он там якийсь отвір.   Поліз рукою -- точно, невелике заглиблення в металевій конструкції.    Вочевидь, тут раніше працював підйомник.    Він згорнув папери і засунув їх у заглиблення.    Провів рукою, притискаючи.    Тепер нічого не видно.    Але звідси треба йти, інакше вони здогадаються, куди він сховав документи.
           Поглядаючи вниз, він обережно пересунувся вправо, метрів на десять.    Незнайомець підіймався повагом, видно, зберігаючи гідність в очах людей, які стовпилися внизу.
        Анвар в котрий раз облизнув губи.  Дуже хотілося пити. Треба умовити цього типа дати йому автомобіль чи вертоліт, щоб він міг звідси скритися.   А взамін віддати валізку з документами. Але насамперед треба обов'язково сказати про перші листи, витягнуті зі всіх папок.    Це його страховка на випадок всяких несподіванок.
        Незнайомець  вже піднявся на його рівень.    Він повільно підходив до Анвара.   Ні, на щастя, Анвар ніколи не бачив його.  Це  характерне обличчя з тонкими губами і різко окресленими вилицями, яке запам'ятовується, він би впізнав. Анвар вдивлявся в чоловіка, який підходив.  Що він йому несе?  Смерть чи надію?
       Чоловік підійшов зовсім близько.   І, презирливо дивлячись в очі Анвара, не звертаючи уваги на пістолет у його руці, запитав:
  --  Де документи?
  --  Ось,  --  Анвар підняв  валізку.
         Він ще хотів сказати щось про перші листи, про сховані папери, про свої вимоги.   Але більше нічого не встиг сказати.    Несподівано гримнув постріл.   Один з бойовиків Рахіма, який непомітно піднявся з іншого боку, поцілив йому прямо в груди.
          Анвар похитнувся і осів на металеву підлогу. Валізка випала у нього з руки.    Незнайомець недобре осміхнувся і нахилився за нею.
          Анвар хотів здійняти руку з пістолетом, хотів щось сказати, але криваві пузирі на губах вже заважали говорити, а нестерпний біль у грудях роздирав тіло.    Він лише замичав щось незрозуміле.    Чоловік, що стояв перед ним,  повагом  дістав свій пістолет, щоб пристрелити його.
         "Вони не знайдуть найважливіших паперів",  --  це була остання ясна думка Анвара.   Поглянувши на вбивцю, який стояв перед ним, він посміхнувся.    Вірніше, спробував посміхнутися, бо м'язи обличчя вже відмовлялися підкорятися його розуму.    Він так і помер з недозрілою посмішкою. Незнайомець холоднокровно підняв пістолет, вистрілив йому прямо в обличчя.   Анвар смикнувся і завмер.  Чоловік підняв валізку, відкрив її;  побачивши всі чотири папки, задоволено кивнув і став спускатися по сходах.   Знизу, важко дихаючи, піднімався сам Рахім.
  --  Все гаразд?    Ви забрали документи?
  --  Звичайно,  --  презирливо сказав чоловік.  --  Наступного разу будь уважнішим.    Якби ці папери пропали, нас би спалили живцем.    І тебе, і мене, і усіх, хто тут знаходиться.    Іди, забери труп цього ідіота.   Можеш згодувати його своїм собакам.
          Рахім злякано дивився на вбивцю.    Він не сумнівався, що той вчинив би точно так само і з ним.    Рахім надто добре знав характер цього чоловіка.

2
ПОЧАТОК   ПОДІЙ

          Вони показалися вже вдруге, і тепер я не сумнівався, що ці типи стежать за мною.    Втім, побачивши їх першого разу, я зрозумів:  моє спокійне життя в цій глушині скінчилося.    Коли два роки тому я перебрався сюди з Ленінграда, мені хотілося вити від туги.   Нічого сумнішого в своєму житті я не зустрічав.   Після Москви та Ленінграда мені тут було особливо нудно, хоча у самому містечку нічого нудного я не знаходив.   Навпаки, з часом воно, навіть, стало мені подобатися.
          Містечко Леньки, так воно називається, розташоване недалеко від Кулундинського озера.   Припускаю, що ніхто й ніколи не чув ні про це містечко, ні про це озеро.   В такому випадку поясню, що містечко це по суті велика залізнична станція, де живуть кілька тисяч людей.   І знаходиться воно приблизно однаково віддалене від двох великих міст -- Барнаула і Павлодара.   Останнє, правда, зараз знаходиться "за кордоном", у Казахстані.   Тільки це нічого принципово не міняє.   Кордону все одно практично ніякого немає.   А Леньки розташоване недалеко від прикордонної межі.   І відстань до обох міст не така вже велика, десь по двісті п'ятдесят кілометрів.   Взагалі-то, спочатку я думав сховатися в якому-небудь іншому місті, подалі від залізної дороги.   Але все вперлося в гроші.
          Грошей у мене досить.   Вірніше, більше, ніж досить.   Я міг би жити в Леньках тисячу років, і мені б вистачило.   Тут особливо й не розгуляєшся.   І потім, як тратити долари, котрі я зумів сюди привезти?  Одного разу, ще в перші дні після приїзду, я зробив таку дурницю і пішов до місцевого відділення Держбанку поміняти сто доларів.   На мене дивилися, як на божевільного.    Довелося бурмотіти щось про друга, який вислав мені гроші з Москви.   Відтоді я регулярно сідаю на поїзд і відправляюсь в Барнаул, а іноді ще далі, до Новосибірська, і міняю гроші там.   Заодно сам собі відправляю по пошті в Леньки невелику суму, щоб пояснити допитливим, на які гроші я живу.    Нехай думають, що отримую пенсію.
          Втім, вони й так усі думають, що я живу лише на пенсію, і часто пропонують мені яку-небудь роботу, бажаючи допомогти матеріально.    Усі бачуть мою ліву руку, вірніше, те, що від неї лишилося.   Мій протез у всіх викликає почуття жалю.  Потворний протез, на який особливо муторно дивитися, коли вип'єш.    Говорять, в Європі роблять прекрасні протези.   У мене був такий один, із Австрії.   Надзвичайна річ.   Але я його у Ленінграді лишив, коли "загинув".    Щоб усі повірили в мою смерть, треба було лишити саме цей протез.    Інакше довго б шукали.    І,  врешті-решт,  обов'язково б знайшли.
          Той протез я тільки на свята і надівав.   Мені потрібен поганий протез, дуже поганий.   Щоб усі бачили, який я нещасний.   Щоб усі відрізняли мою живу руку від неживої.   Щоб ніхто навіть подумати не міг, що я той самий відомий кілер Лівша, котрий так "відзначився" два роки тому і потім загинув у Ленінграді.
          Не поправляйте мене, нагадуючи, що місто тепер називається  Санкт-Петербургом.   Це для дурнів.   Воно називається Ленінградом.   Аристократів там все одно не знайдеш, колишніх дореволюційних мешканців -- тим паче.    А ось людей, переживших блокаду, які пишаються, що вони ленінградці, ще сила-силенна.    І мені зовсім не до вподоби, що моє рідне місто так паскудно перейменували.   Втім, у мене ніхто й не питав.   Тоді був революційний чад.   Усі кричали -- даєш перейменування!   Калінін став Тверью, а Горький -- Нижнім Новгородом.   Щиро кажучи, персона Калініна у мене теж не викликає особливої поваги.   Типовий негідник.    У нього дружина в таборі сиділа, а він послужливо усміхався, з вдячністю приймав усі ці перейменування на свою честь.
          Однак ті, хто сьогодні так настирливо перейменовує, нічим не кращі за інших.   Звісно, правильно зробили, що повернули місту ім'я Тверь.   Але тоді чому лишили  Калінінград?   Чим він кращий Калініна?    Втім, його не можна перейменовувати.   Під боком німці, зразу згадають, що Кенігсберг їхнє місто.   От і виходить, що усі ці перейменування одна лише туфта.   Для дурнів.    Принципами тут і не пахне.    Якщо Калінін -- сукин син, то він завжди сукин син.    Якщо мудрий державний діяч, то чому поряд з Москвою не має бути області з його ім'ям, а на кордоні з Польщею може існувати?
          Ох, як не подобаються мені ці два типи.   Вони йдуть уже, майже не криючись.   І мені це діє на нерви.   А зброї у мене з собою немає.    Ну хто б міг подумати, що в Леньках мене знайдуть?    Адже я нікому про себе не говорив.    Ну, майже нікому, якщо не лічити Савелія, з котрим знайомий вже стільки років.    Невже старий видав?    Так мені й треба.    Порушив головний принцип кілерів -- ніколи і нікому не довіряти.   Але як вони вийшли на Савелія?    Йому ж уже вісімдесят, і його самого важко відшукати.
          У містечку мене вже знають.   І дуже поважають.    Навіть, у місцеву школу запрошували, щоб я розповів про свої фронтові подвиги в Афганістані.    Все про той бій запитували, коли я руку втратив.   Я і напридумував  їм купу різних нісенітниць.   Майже в стилі Рембо,  бачив я цей дешевий бойовик, де він один проти цілої роти спецназа.   В житті так не буває.   Визначили б квадрат, де він ховається, і випалили б усю місцевість вогнем.    Поглянув би я тоді на цього героя.
          А про руку розповідати не дуже хочеться.    Бій завжди річ незрозуміла і зла.   Куля відкіль хочеш може дістати.   Звісно, сидячи в штабі, можна спрогнозувати які-небудь дії, однак в реальному бою все це фуфло.    Там стріляєш на ураження і намагаєшся лишитися живим.    Часто стріляєш у своїх і одержуєш кулю від своїх.   Це проти німців  добре було воювати, у Велику Вітчизняну.    Всі вони такі гладкі, вгодовані, акуратні.   Воювали по всіх правилах воєнної науки.
           У Афгані ж у нас із гранатомета іноді стріляв  десятирічний хлопчик.    Або дівчинка років  семи-восьми підсипала нам у їжу якусь гидоту.    Ну що з нею зробиш?   Хоча, звісно, я трохи перегнув.   Наші батьки і діди в тій війні довели, що уміють битися.   Били найкращу армію в світі, і міцно били.   А ось з Афганом у нас туфта вийшла.   І не тому, що їхня армія могутніша.    В принципі, всю афганську армію можна було за один день знищити. Але ось  народ...   З ним було важче.   Вони нас так ненавиділи, що в деяких кишлаках колодязі отруювали, самі помирали, аби вода не дісталась безбожним  "шураві".
           І взагалі, ця війна була такою маячнею.    І для чого тільки ми полізли в Афганістан?   Щоб посадити замість одного кретина -- іншого?   Замість Аміна, котрого Брежнєв сам вітав, -- пройду Бабрака Кармаля?    Бачив я одного разу його виступ на мітингу.   Говорить гучно, кричить;  а в самого очіська такі ситі й хитрі водночас.    Як відгодована мишка дивиться по боках.    І вдоволено так усміхається, дивлячись на наших хлопців.   Адже знав, сука, що це ми його посадовили на престол і ми його захищаємо.    Плюнув я тоді й пішов.    Мені очі людини багато що можуь сказати.    Це я зараз таким став -- ходжу в старенькому костюмі  і роблю вигляд, що мене нічого не цікавить.    Я ж колишній офіцер, мав непогану освіту, і в багатьох речах розумівся куди краще за місцевого голову виконкому, якого всі вважають дуже розумним чоловіком у місті.     
          Треба спробувати відірватися від цих типів.   Але як це зробити, коли все моє майно в домі?    І чемоданчик з грошима також там.   А без грошей я -- нуль.   Справжній інвалід, який мусить жити на інвалідську пенсію.    Якщо, звичайно, зможу її вибити з нашого уряду.    У мене там, у чемоданчику, ще двісті тисяч доларів.    П'ятдесят я тоді, в Ленінграді, лишив для сім'ї.    Переказав до своєї "смерті".    Сподіваюсь, моя колишня дружина зуміє по-розумному ними розпорядитися.    Я б їй і копійки не послав.   Це все для хлопчика, для мого сина.    Часом уночі  вві сні бачу його.   Яким він став за два роки?   Вже, певно, виріс, зовсім дорослий.   А поїхати, побачити його ніяк не можна.    Мене можуть відразу вичислити, і тоді ні мені, ні йому добра не буде.   Ось і доводиться його лише уві сні обіймати.
          Цікаво, як цим типам вдалося мене знайти?    Адже Савелій міг і не розколотися.   Старик твердий,  кремінь-чолов'яга.    Тоді яким чином їм вдалося мене вичислити?   Яким?   Вдома у мене лежать три паспорти, один із них з порожніми сторінками.    Можна вписати будь-яке прізвище.   Мені і доведеться тепер виїжджати звідси, видумуючи для себе нове прізвище.
          Я проживаю в будиночку Агрипіни Ізольдівни в кінці вулиці.   Мене забавляє, звідки таке ім'я у цієї милої бабці в цій сибірській глушині?    Втім, і не таке буває.   Через дві вулиці мешкає Домна Миколаївна.    Про що думав її батечко, коли давав ім'я дочці?    Здається, я поступово стаю типовим мешканцем маленького містечка зі своїми провінційними комплексами і амбіціями.   За два роки майже всіх тут пізнав.   І до мене звикли.    А деякі молоді дівчатка, навіть, заглядаються.    Хоча після смерті Ірини мені  на них дивитися особливо не хочеться.    Був я два рази в Новосибірську, знаходив там проституток.    А одного разу, навіть,  до Хабаровська поїхав.    Ось  де є простір.   В єдиному пристойному готелі -- дівчата зі своїми  хлопцями-сутенерами.   Можеш вибрати  будь-яку.   З проститутками мені легше.   Не треба зображати з себе закоханого павіана, говорити дурниці, крутити хвостом, і все тільки для того, щоб  переспати з жінкою, а на ранок її забути.    Набагато чесніше просто заплатити і ні про що не запитувати.
          Тому на місцевих дівчат в Леньках я уваги не звертаю.    У містечку все устоялося, спокійно, благородно.    Тут, звісно, проституток не буває.    Та й туристів ніколи не бачили.    Відрядний який -- і то рідкісний гість.    Є дві-три солом'яні вдовиці, готові надати послуги кожному охочому.    Але це чесні і милі жінки.    Просто від безвиході такі, від одноманітного свого життя.
           І  все-таки, чому вони так нахабно йдуть за мною?    Наче не бояться, що я можу втекти.    Може, вони знають про мій чемоданчик?    Начебто не повинні, сховав я його непогано.    А баби Агрипіни зараз вдома немає.    Вона до племінниці в село поїхала. Ключі від дому мені лишила, і сторонні там з'явитися не могли.    Сусіди б відразу помітили.   Такі очасті і вухасті сусіди бувають лише в провінційних містах, де кожна новина про сусідського півня -- ціла подія, яка обговорюється кілька днів.   І ще б, адже для них вона значно цікавіша, ніж переворот у Сомалі чи ураган в Індонезії.
          Я на секунду зупиняюсь, щоб оцінити можливості моїх переслідувачів.   Досить міцні, сильні.    Справитися буде важко.    Але можливо.   Один надто розмахує руками, не зібраний.    Другий, кремезний, одягнений у темні штани і зелену куртку, навпаки, понурий і похмурий.   З ним буде складніше.    Видно, колишній спортсмен.   А в мене одна права рука на них обох.    І все ж, думаю, хлопцям доведеться нелегко.   Судячи по лицях, вони цього ще не розуміють.    Ще не знають, що я той самий Лівша, на рахунку якого більше трупів, ніж пальців на їхніх кінцівках.    Вони, навіть, не підозрюють, що одна моя рука плюс голова сильніші, ніж двоє накачаних м'язами пустоголових телепнів.    І мені зараз треба їм це довести.

3
ЗА    ШІСТЬ  МІСЯЦІВ  ДО  ПОДІЙ

          У великій вітальні було затишно і прохолодно.    Безшумно працювали японські кондиціонери, вбудовані в стіну.   Три великих, глибоких дивани з розкиданими на них подушками створювали враження трьох раковин, готових поглинути  будь-яку істоту.  Незважаючи на теплу весняну погоду, в кінці зали горів комин, створюючи особливе відчуття затишку і спокою.   У кімнаті знаходилося двоє чоловіків.    Один був коротун, рухливий, нервовий, з вузькою смужкою вусів і великою лисою головою.    Другий, навпаки, високого зросту, масивний, неповороткий, з важкими, грубими рисами обличчя і відвислим підборіддям.    Він палив трубку, час од часу вибиваючи її вміст у попільницю, що стояла перед ним.    У вітальні іноді з'являлася дівчина, яка приносила каву або чай, алкоголь чи соки, дивлячись, що вони забажають.
         Величезний у двадцять дві кімнати особняк належав коротуну.    Роташувався він на околиці Москви, в одному з тих районів, де в останні кілька років бурхливо йшло будівництво власних особняків.
         Попри трохи комічний вигляд, коротун був відомий у країнах СНГ бурхливою підприємницькою діяльністю.    Дехто пошепки говорив про його зв'язки з мафією.   Але, як водиться, нічого неможливо було довести, і коротун працював з десятками банків і акціонерних товариств, створюваних на колишній території колись єдиної держави.    
          Його можна було бачити в столицях багатьох, заново створених держав, де він мав досить хороші зв'язки.    Коротуна звали  Рашид Касімов.    Активи, які належали йому особисто, дозволяли цьому чоловікові  вважатися одним із найбагатших у країні.   Розуміється, він старався не особливо афішувати розміри своєї фінансової могутності.
          Похмурий чоловік, що сидів поряд з ним і не розставався зі своєю трубкою, був президентом крупного російського банку.    Подейкували, що скоро його візьмуть до уряду, настільки толково він керував ввіреним йому закладом.   Кирило Петрович М'ясников був не просто банкіром.    На останніх виборах він виділив фантастичні суми партії, що опинилася в числі переможців виборчого марафону, і цілком міг розраховувати на прихильне відношення до себе голови уряду.
           Кирило Петрович приїхав сюди рано вранці,  і, судячи з усього, розмова з Касімовим була не з легких.   Обидва сиділи почервонілі, злі.   Чекали третього чоловіка, котрий мав з'явитися з хвилини на хвилину.    Незважаючи на тишу, що огортала особняк, обоє співрозмовники знали, як багато людей перебуває зараз у домі і навколо нього.   Охорона М'ясникова складалася з восьми людей.   Охорона Касімова була численніша і включала в себе обслуговуючий персонал, що працював у самому домі.   Тут було не менше двох десятків людей, готових відбити будь-який  несподіваний напад.   Тим не менше, фінансові  ділки  дуже нервувалися, щохвилини  поглядаючи на годинника.
         Обслуговувала їх висока блондинка, вона була дуже красива, і М'ясников, попри тривожний стан, кілька разів привітно кивав їй.    Дівчину звали рідкісним  грецьким  ім'ям Еліна, вона була однією з переможниць конкурсу  "Міс Москва".   Коротун Касімов, побачивши її на одному з прийомів, зразу запропонував оклад, значно більший, ніж місячна платня  президента  Франції  (близько семи тисяч доларів).
          Колишня конкурсантка недовго вагалася, і вже наступного дня працювала у нового хазяїна.
          Розуміється, вона тепер їздила тільки з Рашидом Касімовим, і поступово стала близькою людиною цього бізнесмена, зріст якого доходив їй до плеча.   В маленьких людях приховані великі комплекси.   Тим не менше, Касімов у товаристві такої красивої жінки почувався досить упевнено.    Еліна працювала у нього другий рік.   Він звик довіряти їй, і вже не переривав розмови, коли вона входила до кімнати.
         Цього разу замість неї до вітальні зайшов начальник його охорони.    Цього колишнього спортсмена, який став тренером місцевих боксерів, Касімов примітив три роки тому.    Незважаючи на свої сорок років, він зберіг відмінну форму.   У багатьох бізнесменів вважалося  хорошим тоном мати таких охоронців.
  --  Що сталося, Семене?  --  запитав Касімов, тримаючи в руках склянку томатного соку.   Він не любив алкогольні напої.
  --  Приїхав ваш гість,  --  відповів начальник охорони, і Касімов скотився з дивана.
  --  Я його зустріну,  --  вже на ходу сказав він М'ясникову.
          Той, насупившись, кивнув, важко піднімаючись з дивана.    І підійшов до вікна.   Внизу у дворі стояв автомобіль  "БМВ".    На передньому сидінні були два чоловіки.   Сам гість містився позаду.    Вийшовши з автомобіля, він відразу поглянув на будинок.   М'ясникову здалося, що він поглянув прямо на нього.   І хоч  це було неможливо -- шибки затемнені і з двору нічого не видно, -- тим не менше, відчуття погляду, що пробив скло, не покидало банкіра і тоді, коли гість надів темні окуляри і пішов до дому, де біля входу його вже чекав нетерплячий хазяїн.
  --  Здрастуйте!  --  усміхнувся Касімов.  --  Ми раді вас бачити.
  --  Доброго дня,  --  кивнув той, наче знехотя розтуляючи свої тонкі губи.  --  Я прилетів до Москви годину тому.
  --  Дуже добре,  --  привітно сказав Касімов, стараючись не дивитися в його застигле обличчя.
          Чоловік був у темних окулярах, і Рашид Амірович не бачив виразу його очей, що йому дуже не подобалось.    Але він розсудливо вирішив тримати невдоволення при собі.
           Вони пройшли кілька приміщень, перш ніж потрапили до вітальні, де біля вікна, як раніше, стояв М'ясников.    Почувши кроки, він обернувся.    Чоловік кивнув йому, не простягаючи руки.   Це не сподобалось банкіру і він, насупившись, теж кивнув, проходячи до свого місця на дивані.    Гість сів навпроти.
  --  Ви вже знайомі, шановний Кирило Петровичу,  --  натягнуто усміхаючись, сказав Касімов.  --  Наш гість прилетів сьогодні вранці до Москви, очевидно, з новими для нас повідомленнями.
  --  Нічого нового немає,  --  відповів неприємний гість, знімаючи нарешті темні окуляри,  --  ми нічого не змогли знайти.
  --  Як це не змогли?  --  злякано запитав Касімов.  --  Адже всі папери були передані вашому кур'єру.
  --  Там немає найважливіших документів,  --  злісно сказав гість.  --  Немає номерів банківських рахунків, відсутні номери кодів, шифрів, без яких нас просто не пустять до банку.    Ми нічого не знайшли.
  --  Але, дозвольте,  --  втрутився М'ясников,  --  цього не може бути.   Я сам бачив усю документацію, вона була в повному порядку.   Там були шифри, номери рахунків, всі розрахунки.    Ви не отримали документів?
  --  Отримали,  --  кивнув гість,  --  але там нічого не було.   Тому я прилетів, щоб ви терміново відновили всю документацію.
  --  Відновили?  --  перепитав М'ясников.  --  Ви що, жартуєте?
  --  Я ніколи не дозволю собі жартувати в таких питаннях,  --  сказав гість, неприємно осміхнувшись.  --  Нам треба, щоб ви відновили всю документацію заново.
  --  Ми передали документацію вашій людині.    Він обіцяв відправити її з надійним кур'єром.    Де ваш кур'єр?   Що з ним стало?  --  запитав Рашид Касімов.
  --  Він помер,  --  коротко відповів гість.
  --  Як помер?
  --  З'їв щось неякісне,  --  виразно ощирився гість, і його співрозмовники зразу зрозуміли, що саме сталося з кур'єром.  --  А може, він з'їв  ваші папери,  --  додав гість.  --  В жодній з папок ми не знайшли потрібних документів.   У всіх чотирьох відсутні найголовніші, перші листи.    Тому нам потрібно, щоб ви їх відновили.
  --  Так,  --  розгублено сказав Касімов,  --  але це складно.
  --  У вас є тільки два дні,  --  байдуже нагадав гість,  --  я зобов'язаний доповісти, що все гаразд.    Ви самі розумієте, які можуть бути наслідки.
  --  Так, так, звісно,  --  закивав Касімов.
  --  Не знаючи номерів рахунків у Америці, звідки ми провели останню операцію, і номерів кодів і шифрів у Швейцарії, куди надійшли гроші, ми фактично нічого не знаємо про ці гроші,  --  нагадав гість.  --  Вам довірили важливу справу, і ми просимо, щоб ви продублювали всю документацію.
         М'ясников і Касімов переглянулися.    Виходить, документи більше не існують, і вони тепер єдині, хто знає в повному об'ємі всю інформацію.   Можливо, обидва подумали про  те саме, бо відразу ж поспішно відвели очі.
  --  Гаразд,  --  немов роздумуючи, повільно сказав Касімов,  --  ми постараємось все відновити за два дні.    Але це буде дуже складно.    Ви ж знаєте, з якими труднощами ми переводили гроші в ці банки.   Через підставні фірми і треті країни.
  --  Тим не менше, ми просимо вас ще раз підготувати документацію.  --  Гість підвівся зі свого місця.  --  Сподіваюсь, я побачуся з вами через два дні.    У вас хороший столик, Рашид Амірович.   Напевно, це червоне дерево?  --  запитав він, провівши рукою по столику.
  --  Так,  --  кивнув Касімов,  --  я купив його в Італії.
  --  До побачення.
  --  Я вас проведу,  --  заметушився Касімов.
         Гість на прощання знову просто кивнув М'ясникову.    Через кілька хвилин неприємний відвідувач поїхав, і Касімов невдовзі з'явився у вітальні.   М'ясников дістав трубку, роздумуючи над почутим.
  --  У них якісь неприємності,  --  говорив Касімов уже від порогу.  --  Ймовірно, щось сталося з кур'єром.   Може, той украв документи і вони його за це прибрали.
  --  Але де тоді документи?  --  розсудливо запитав М'ясников.
  --  Не знаю,  --  Касімов знизав плечами.  --  Копії зберігаються тільки в мене.   Виходить, що першого екземпляра вже не існує.    Чи він існує і потрапив у несумлінні руки.
         М'ясников подивився  йому в вічі.   Рашид Амірович  все-таки  збентежився, засовався на дивані і крикнув:
  --  Єліна, дай нам гарячого чаю!
  --  Ми, здається, подумали про те ж саме,  --  тихо сказав М'ясников.  --  Якщо перші екземпляри пропали, це не наша вина.   І частину грошей могли зняти до того, як ми передамо копії документів.
  --  Дійсно,  --  кивнув Касімов, чомусь озираючись по боках,  --  у нас всього два дні.    Ми могли б зняти більшу частину грошей з цих рахунків.   Тим  більше, що окрім нас ніхто не знає, як отримати доступ у цей швейцарський банк.
  --  Дуже добре,  --  М'ясников постукав трубкою по столику,  --  але операцію треба провести швидко.
  --  Почати прямо сьогодні,  --  кивнув Касімов,  --  хто-небудь має вилетіти  в Цюріх і там все влаштувати.
  --  У мене є така людина,  --  сповістив М'ясников,  --  це Кондаков.
  --  Той самий, про якого ви говорили?
  --  Так.   Він молодий, але досить досвідчений співробітник банку.
  --  Але зважайте, окрім нас двох, про це не має знати ніхто,   --  застеріг Касімов.  --  надіюсь, ви розумієте, що всі гроші розділимо навпіл.
  --  Певна річ,  --  погодився банкір.  --  без всяких дурниць.    Кондаков -- людина надійна.   Він зробить все, як треба.
  --  Він має швейцарську візу?
  --  Авжеж.   Він може вилетіти вже сьогодні.    Наприклад, через Будапешт чи Варшаву.   У ці країни, якщо є службовий чи дипломатичний паспорт, віза не потрібна.
  --  Ви розумна людина, Кирило Петровичу,  --  зазначив Касімов.  --  Тоді всі претензії до нас будуть безпідставними.   Врешті-решт, це вони посіяли документи, дозволивши їм потрапити до чужих рук.
  --  І хтось чужий цим скористався,  --  завершив М'ясников і несподівано гучно зареготав.
         Недалеко від  їхнього особняка, за поворотом біля розвилки доріг, стояла машина недавнього відвідувача.   Він не дарма провів рукою по столику у вітальні.   Під ним був вмонтований пристрій, що передавав розмову хазяїна дому з банкіром.   Чоловік, який сидів у "БМВ" уважно прослухав усю розмову.    Він знову надів темні окуляри, і тому вираз його очей не було видно.
  --  Кондаков,  --  гучно повторив він щойно почуте прізвище і торкнув за плече того, що сидів попереду,  --  запам'ятай.    Полетиш разом з ним до Швейцарії.    Він полетить через Угорщину чи Польщу.    У тебе також службовий паспорт?    Постарайся перехопити його де-небудь  по дорозі.    Дізнайся номери рахунків і повертайся назад.
  --  А з ним що робити?
  --  Залиш його відпочивати за кордоном,  --  скривився гість,  --  нехай вони думають, що він не захотів повертатися.

4
ПОЧАТОК   ПОДІЙ

         Містечко -- це майже моя територія.   У футболі фактор свого поля має велике значення.    Хоча, здавалося б, що тут особливого?    Однакові поля, однакові ворота, однакові м'ячі.    Але фактор свого поля майже завжди спрацьовує на користь хазяїв.    Може, справа в емоційному настрої?    Або в більшій кількості прихильних глядачів?    У всякому разі, в нашій справі фактор свого поля ще більш важливий, аніж у інших областях людських відносин.
          Я знаю, мені зовсім не обов'язково йти до дому баби Агрипіни.    Поряд стоїть дім Міннікових, мешканці якого зараз мають бути на роботі.    Дивлюся на годинника.    Він у мене, звісно, надітий на праву руку.    Одне погано, мають повернутися зі школи двоє хлопчиків Міннікових.  Тому все треба провернути швидко, щоб не налякати дітей.    Собаки  у дворі немає, це я точно знаю.   Втім, цього не знають мої переслідувачі.
         Спокійно звертаю до дому  Міннікових, стараючись триматися лівіше, ближче до паркану.    Переслідувачі йдуть за мною швидким кроком, ніби наміряючись догнати.   Це мені подобається менше всього і я, вже не обертаючись, заходжу до двору Міннікових.    Тут стоїть велике дерево, за яким можна сховатися.    Так і є.  Ці два бовдури ступили слідом за мною.    Решта -- справа техніки.    Не можна бути такими самовпевненими.   Я беру солідне поліно і, заледве перший із переслідувачів опиняється поряд  з деревом, з силою б'ю його по голові.    Він падає майже без звуку.
          Я хапаю вила, що стояли тут, і держаком б'ю в живіт кремезного.    Той, ще нічого не розуміючи, хапається за живіт і морщиться від болю.    Сильний удар ногою, і він летить на землю.   Лишається тільки піднести вила до його горлянки, що я і роблю.    Він злякано хрипить, розуміючи, що наступний рух може стати для нього останнім.    Вила дуже переконливий аргумент у такому спорі.
  --  Що треба?  --  питаю я.  --  Чому ви тут?
  --  Ми шукаємо тебе,  --  говорить він, злякано, скоса поглядаючи на вила.    Вони йому явно не подобаються.
          Це мене поки що влаштовує.
  --  Чому?  --  запитую я і бачу, як він намагається зметикувати, що сказати.    Будь-яка спроба мислити відбивається на його дебільному обличчі, і це мені зовсім не потрібно.    Я трохи надавлюю на вила, так, щоб зубці царапали йому шию, і він швидко кричить:
  --  Нас прислав Глухарь.    Він сказав, що тут можна знайти Лівшу.
          Це мене так вражає, що я послаблюю тиск.    Глухарь -- легендарна особистість, йому років сімдесят, не менше.    В авторитетах ходить вже років сорок.    У них із Савелієм багато кривавих доріжок разом протоптано.    Це єдина людина, якій Савелій міг розповісти, де я перебуваю.     Це схоже на правду.
  --  А що йому треба?  --  кваплю я хлопця, пам'ятаючи, що розмову не можна затягувати,  ось-ось з'являться діти, вони не повинні бачити цю картину.    Я ніколи не лякаю людей, якщо в цьому немає необхідності.    І вже тим більше стараюсь не втягувати дітей в наші розбірки.
  --  Глухарь просив Савелія знайти тебе.    Терміново знайти,  --  вичавлює кремезний.  --  Він говорив, дуже важлива справа.   Тільки ти можеш впоратися.
  --  Важлива справа,  --  замислено повторюю я.
         Савелій -- людина досвідчена.    Він світитися не буде.   Вочевидь, справа дійсно важлива, якщо він здав мене Глухарю.   І вірна.   Савелій будь-яку каверзу чує, просто так не став би давати мою адресу.    Очевидно, справа дійсно термінова, якщо він не вийшов на мене через звичну адресу в Барнаулі.   Один раз на три місяці він пише туди на мою адресу, вірніше, на поштову скриньку, і я забираю листа, коли переказую сам собі гроші.   Виходить, Савелій чекати не зміг;  якщо надав мою адресу і, навіть,  людей прислав.
          Я відкинув вила і простягнув праву руку, допомагаючи кремезному піднятися.    Вставши, він заходився поправляти свій одяг.
  --  Товаришу допоможи,  --  підказав я.
          В цю мить у дворі з'явилися хлопці Міннікових.    Вони злякано завмерли, але, побачивши мене, заусміхалися.    Тут мене не лише знали, але й любили.
  --  Що сталося?  --  запитав старший, підступивши до нас ближче.    Йому вже років дванадцять, і він не по роках розсудливий.
  --  Та п'яний він,  --  киваю я на чоловіка, що лежав на землі,  --  зараз ми його звідси заберемо.    Друзяки приїхали мої, з якими ми Афган пройшли.     От ми з ними і врізали трохи.
          Це хлопців не дивує.   У них батько сильно п'є, та й на других п'яних вони надивилися.     Ми з кремезним підіймаємо його товариша і тягнемо на вулицю.   Тепер треба донести цього хлопця до мого дому.    Там у мене є сильнодіючі засоби, щоб привести його до тями.
          На щастя, на вулиці майже немає перехожих.    За п'ять хвилин я, разом з несподіваними гостями, завалююсь у свою кімнату.    Кремезний кидає товариша прямо на підлогу і дістає з кишені записку.   Це почерк Савелія.    Я його відразу впізнаю.
          "Терміново повертайся в Пітер,  --  читаю я послання Савелія,  --  можеш вірити цим хлопцям.    Дуже важлива справа".
          Я твердо знаю, Савелій ніколи не став би такого писати, якби справа дійсно не була настільки важлива.   Отож, треба їхати з цими посланцями.   Але їм я все одно не дуже довіряю.
         Весь вечір ми пиячимо, а вранці я пропоную хлопцям забиратися.    Не люблю їздити в компанії.    Я обіцяю через два дні бути в Ленінграді.   Рівно о десятій ранку.    Як я туди доберуся, це вже моя справа.    Цим двом зовсім не обов'язково знати про мій чемоданчик з грішми.    А лишити його тут я не можу.    Скінчилося моє спокійне життя в цьому маленькому містечку.
         Звичайно, в Ленінград я прилетів значно раніше.    І майже відразу, застосувавши наш старий трюк, вийшов на Савелія.   Я ним неодноразово користувався, і він мене завжди виручав.    А трюк дуже примітивний.    До людини,  до котрої я маю йти, замість себе треба послати  якого-небудь  бомжа.    Знайти блукаючого без діла біля вокзалу п'яничку і відправити за потрібною адресою.    З однією лиш маленькою поправкою:  спершу надівши йому на ліву руку темну рукавичку.
           Ця темна рукавичка діє як безвідмовна мітка.    Досить побачити її, як на людину із засідки зразу кидаються люди, які підстерігали мене.    Вони справедливо вважають, що двоє одноруких інвалідів з'явитися в одному і тому ж місці не можуть.   Таких збігів не буває.    А мені лишається тільки спостерігати.    Якщо є засідка, виходить, мене чекали.    Якщо мій "контролер" проходить спокійно, отже, все гаразд.
           Ввечері знаходжу бомжа і прошу його віднести записку Савелію, пообіцявши дати п'ятдесят тисяч.    Однак, за останні два роки бомжі знахабніли зовсім.   Він відразу запрошує п'ятдесят доларів, що в п'ять разів більше.    Врешті-решт,  сходимося на ста тисячах, і він чимчикує до Савелія.    Все проходить спокійно, і вже через півгодини ми сидимо в невеличкому кафе, розмовляючи про нашу справу.   Я правий:  Савелій ніколи б не став так просто мене турбувати, а надто підставляти.    По-перше, в Москві відбулися великі зміни, і люди, яких я остерігався, вже не при владі.   По-друге, пропозиція, яка надійшла від Глухаря, була настільки вражаюча і вигідна, що Савелій вирішив ризикнути.    І викликав мене.    Загалом, я на нього зла не тримав.   Завжди знав, що за великі гроші він мене, звісно ж, зрадить.    А тут мова йшла про фантастичну суму.    І він мене не зрадив, а запропонував для роботи.    Тож, на вигляд все правильно, навіть, справедливо.
          Ніколи нікому не довіряти.    Це мій твердий девіз.    Після розлучення у мене не лишилося нікого з близьких людей.   Та й навряд чи мою колишню дружину можна вважати близькою мені людиною.    За винятком кількох місяців, коли збиралися побратися, ми майже весь час сварилися.    Я повернувся з Афгана нікому не потрібним інвалідом, а ця істеричка почала відігруватися на моєму синові і на мені.    Я був змушений піти і пішов, хоча до цього часу згадую свого хлопчика.    Я жодного разу не бачив його за ці два роки.    Ризикнути і з'явитися поряд з ними означало підставити перш за все сина.   А цього мені дуже не хотілось.
          А щодо довіри...   За великі гроші, чи за  що-небудь  інше, можна продати і зрадити будь-кого.    Це я знаю дуже добре.    Тому у всі свої розрахунки я включаю можливий третій варіант.    Це мій власний винахід -- третій варіант.    Коли ви кидаєте монету, здається, можуть бути лише два варіанта.   Або випадає "орел", або "решка".   Насправді, іноді можливий і третій варіант.    В одному випадку із мільйона монета може впасти "на ребро".    Або не впасти взагалі, зачепившись за ваш одяг.   Або впасти таким образом, що ви її не знайдете.   Ось цей,  третій варіант, при якому відповідь не буває однозначна, я завжди маю на увазі, коли виходжу на будь-яке діло.   Або я виконаю доручення, або я його не виконаю.    Проте, є ще й третій варіант, при якому можливий  будь-який вихід.   З одного боку, я завжди боюсь цього третього варіанта.   З другого -- цікаво, як може скластися моя доля, якщо мені випаде саме цей, третій варіант.
          Щоб довго не зволікати, скажу лише, що Глухарь розповів Савелію про справу, за яку готові заплатити...  мільйон доларів.   Цілий мільйон.   Якщо врахувати, що Савелій має отримати двадцять п'ять відсотків за посередницькі послуги, то він, не задумуючись, здав мене Глухарю, сповістивши мою адресу і моє прізвище, і навіть написав мені записку.   За що і чому дають такі гроші, Глухарь не сказав.    Принаймні, їх дають не для того, щоб тільки знайти мене.    Я себе не переоцінюю, знаю, чого вартий.   За такі гроші мене десять разів можна вбити і в порох розтерти.    Тут щось інше.
           Вранці наступного дня я вже їду на зустріч з Глухарем.    Знаю я цей дім, в котрому він призначив зустріч, і не чекаю нічого доброго.    Вічно там трапляються  які-небудь неприємності.   Але їхати треба.    Мільйон доларів -- гроші, заради яких я готовий викластися.    Це сума, яка разом з моїми грошима дасть мені можливість виїхати з нашої "благословенної" країни, забравши з собою сина, і дати йому нормальну освіту.
           Глухарь майже не змінився.   Та ж сутула постать, той самий понурий погляд.   Тільки постарів трохи, але це майже непомітно.   І по-старому любить своїх чортових канарейок.   Їх у нього кілька кліток, немов птички створюють йому необхідний фон для розмови.   Мене два рази перевіряли, причому так ретельно, неначе це я напросився до Глухаря, а не він шукав мене, відправляючи в Леньки своїх гонців.
  --  Ну, здрастуй, Лівша,  --  говорить Глухарь, сидячи у своєму кріслі.  --  Я завжди підозрював, що ти пошив нас у дурні тоді, біля каналу:  щоб обманути наших слідчих, розіграв свою смерть.
  --  Якщо ти такий розумний, чому мовчав стільки років? --  питаю я, всідаючись навпроти хазяїна.
  --  А для чого кричати?   Ти у нас, як золотий запас.   Я ж бачив, що Савелій хитрує.   Але до пори  не хотів турбувати.   Думав, викличу тебе лише на дуже важливу справу. 
         Ну що йому сказати?    Все розрахував правильно.    І викликав мене в потрібний момент.    Не люблю розмовляти з такими мерзотниками.    Він слизький, як в'юн, і завжди може вискочити з рук.
  --  Для чого покликав?
  --  Який нетерплячий,  --  сміється Глухарь,  --  ти завжди мене не любив.    А я ось про тебе подумав, вирішив викликати на таку важливу справу.   Мене завжди захоплювало, як це ти свої вбивства придумуєш.    Прямо геній правдешній.    А по виду не скажеш.   Це ж ти Француза прибрав в Америці?   У нього така охорона була, стільки людей, а ти його прибрав.
          Я роблю порух рукою, щоб заперечити, але він ліниво відмахується.
  --  Не сперечайся.   Я ж точно знаю, що це ти.    Тоді Лазарь шукав тебе по всьому світу.   І в аеропорті чекали.    А ти всіх обдурив.   Як тобі це вдалося, досі не можу зрозуміти.
         Він говорить, а я намагаюсь збагнути, до чого цей пусто-порожній вступ.   І, здається, починаю розуміти, коли Глухарь, нарешті, повідомляє:
  --  До мене клієнти звернулися.   Дуже поважні люди.   Просять знайти їм якісного професіонала.    І гроші добрі запропонували.   Величезні гроші.   Нечувані.   Я зразу подумав, що прийшла твоя черга.   І поїхав розмовляти з Савелієм.   Сказав він тобі про суму?
  --  Мільйон доларів?  --  хрипко уточнюю я.
  --  Так,  --  усміхається Глухарь,  --  цілий мільйон доларів.   Савелій, як тільки цю суму почув, так і підскочив.    І адреску твою власноруч накреслив.   І записочку для тебе передав.   Але, я думаю, ти на нього не образився?
          Я мовчу.  Заводитися мені ні до чого.   Нехай виговориться.
  --  Їм треба знайти одного чоловічка,  --  говорить Глухарь,  --  і вони хочуть, щоб його знайшов ти.
  --  Його треба знайти, чи...  --  уточнюю я.
         І він мене розуміє.
  --  Ні, тільки знайти.   Знайти і повідомити, де він знаходиться.    Ось і все.
  --  І за це дають мільйон доларів?  --  питаю я, не приховуючи недовіри.
  --  Дають,  --  усміхається Глухарь,  --  чи тобі мало?
  --  А скільки ти хочеш із цих грошей?  --  цікавлюсь я, очікуючи почути будь-яку суму.    Але тільки не ту відповідь, яку він дає.
  --  Нічого. Мені нічого. Весь мільйон забереш собі, а чверть суми, як і належить, виплатиш Савелію.
          Ось такого я не чекав. Це вже просто цікаво.   Щоб Глухарь відмовився від такої суми!   Та я в це нізащо не повірю.
  --  Давай спочатку, Глухарь,  --  пропоную я.  --  Чому ти не береш належні відсотки?   Я ж тебе добре знаю.  Ти всі соки готовий вичавити.   А тут не хочеш грошей.    Чи вони платять більше?   Чи щось інше?
  --  Дурень ти Лівша,  --  говорить він,  --  там, на Сибірі, зовсім мізки відморозив, нічого не розумієш.    На якого мені твої гроші, якщо я можу більшу вигоду мати.  Це ж ти повинен
 розуміти?
           Я починаю розуміти.
  --  Хороші клієнти?
  --  Дуже,  --  сміється він,  --  от, здається, нарешті, розумнішим стаєш.    Тільки ти повинен знайти цього чоловічка.   Як хочеш, а знайди.    А свої гроші можеш отримати потім де завгодно.
  --  Він виїхав із країни,  --  я починаю розуміти натяки Глухаря на вбитого Француза.
  --  Точно. Але куди виїхав, ніхто не знає. А дуже хочуть знати.   Вони з тобою зустрінуться і розкажуть, як його шукати.
  --  Ти ж знаєш, я ніколи напряму з клієнтами не зустрічаюсь,  --  нагадав я,  --  це не мій стиль.    Вони могли все розповісти і тобі.
  --  Це не той випадок, Лівша.   Їм потрібен цей чоловік.    Так конче потрібен, що вони готові зустрітися з ким завгодно.    Вони його вже шукали по всьому світу.    Добре шукали.   І професійно. Але нічого не вийшло.   От я і згадав про тебе.   Ти ж любиш розмірковувати  про третій варіант.   Або знайдуть, або не знайдуть --  вважають всі.   А ти завжди тримаєш на умі і третій варіант.  От я і подумав, ти зі своїми викрутасами зможеш знайти цього типа і одержати гроші.
  --  Зрозуміло.    А де його бачили востаннє ?    Це хоча б ти можеш сказати?
  --  В могилі,  --  сміється  Глухарь,  --  у труні.

5
ЗА  ШІСТЬ  МІСЯЦІВ  ДО  ПОДІЙ

         Микола Кондаков закінчив один із найпрестижніших вузів  колишнього Радянського Союзу -- Московський інститут міжнародних відносин.    Здавалося, доля уготувала йому пряму дорогу, до того ж,  його дядько працював начальником одного з найважливіших управлінь  Міністерства іноземних справ.    Втім, все склалося інакше.    Вже в третьому своєму закордонному відрядженні, працюючи в МІС, Кондаков попався на провозі валюти.   В'язниці вдалося уникнути завдяки своїм зв'язкам, але з МІСу його вигнали назавжди.   А заодно і перервали його кандидатський стаж у партію, без якої дорога наверх була закрита остаточно. 
          Але відбулася перебудова.    Членство в партії виявилось не таким обов'язковим, і невдовзі Кондаков вже працював у одному з акціонерних товариств, які виникли з початком перебудови, немов гриби після дощу.    Акціонерне товариство займалося відмиванням грошей і їх переведенням у готівку  -- термін, який був цілком незрозумілий у багатьох країнах світу, де наявні гроші цінились навіть менше, ніж безготівкові, що лежать на рахунку.
          Вже на початку дев'яностих Кондаков перейшов на роботу в банк до М'ясникова, який сповна оцінив його працездатність і спритність.   Окрім всього іншого, позначалася і відмінна освіта Кондакова, який закінчив економічний факультет  МДІМВ.
           Високий, красивий, випещений молодик років тридцяти п'яти, пройшов через кімнату ВІПа і вилетів до Будапешта літаком угорської  авіакомпанії "Малев".     У Будапешті він мав зробити пересадку і вилетіти нічним рейсом до Цюріха.    Кондаков не підозрював, що цим же літаком летить ще один чоловік, у якого, на відміну від нього, немає швейцарської візи і котрий має до нього прямий інтерес.
          Кондаков, який сидів у салоні бізнес-класу,  весело жартував зі стюардесами, благо він знав дві мови -- англійську і німецьку.    Навіть, дозволив собі випити трохи більше звичного, замовивши додатково дві чарки мартіні.    Незнайомець, що сидів у салоні економ-класу, навпаки, випив тільки одну чарку горілки.    Лише раз він пішов до салону бізнес-класу, зразу після посадки, аби впевнитись, що Кондаков знаходиться на своєму місці. 
         Транзитні пасажири, які прибули до Будапешта, поспішали в залу для  переоформлення  квитків.    Кондаков, у якого не було багажу, не квапився.    Він, як перше, не помічав незнайомця, який терпляче стояв у нього за спиною.    Оформивши всі необхідні документи і підтвердивши, що полетить через п'ять годин до Цюріха, він вирішив, що встигне з'їздити до міста.   У Москві на непередбачені витрати йому видали майже три тисячі доларів.
           Кондаков сів у таксі і відправився в "Максим", аналог знаменитого парижського ресторану, що знаходиться в угорській столиці.    В роки, коли ще існував Радянський Союз, це був ресторан, який таємно  відвідували радянські туристи, які умудрилися потрапити до Угорщини по профспілковій путівці і, навіть, зуміли нелегально вивезти деяку суму грошей.    Як правило, вивозили рублі, адже за валюту давали дуже великий строк, і ніхто не ризикував торкатися доларів.
         Тішачись ситій  вечері, що передувала йому, і весело проведеному часі, Кондаков не звернув уваги, що незнайомець з його літака взяв інше таксі і поїхав слідом за ним.    Але Кондакову не повезло.    Ресторан виявився зачиненим на ремонт, і він вирішив поїхати в "Геллерт", старий  будапештський готель, де раніше зупинявся, і де був непоганий ресторан.
           Таксі з переслідувачем у точності повторювало їхній маршрут.    Готель "Геллерт" розташувався майже на самому березі Дунаю.   Він був відчинений близько восьмидесяти років тому.   Цей старий заклад налічував двісті тридцять три номери, і був відомий також своїм знаменитим басейном, що нагадував римські терми.
           Приїхавши до готелю, Кондаков зняв номер, і замовив столик у ресторані.    Піднявшись до себе, він розв'язав краватку, скинув піджак, увімкнув телевізор.    Підійшовши до дверей, що виходили на балкон, трохи прочинив їх.    Затим, подумавши трохи, набрав по коду Москву.    Треба продемонструвати М'ясникову, як він чітко працює і як  справно сповіщає про все у свій банк.    Під цю справу можна буде витягти з президента банку ще кілька тисяч доларів.    На другому кінці майже відразу відізвались.    У М'ясникова був при собі сотовий мобільний телефон.
  --  Слухаю,  --  сказав він ліниво.
          Доносились веселі голоси, сміх.    Вочевидь, банкір був на якомусь прийомі.
  --  Я вже в Будапешті,  --  доповів Кондаков,  --  через кілька годин відправляюсь до Цюріха.
  --  Добре,  --  сказав М'ясников, --  зателефонуй  мені з Цюріха, щойно перекажеш гроші.
  --  До побачення.  --  Кондаков не запитував, чому гроші не переказували звичним дорученням із московського банку.    Він розумів, що делікатність операції вимагає спеціального відрядження.    І ніколи не ставив зайвих запитань, добре знаючи, що його мовчання буде належним чином оцінене.    
         Він стягнув сорочку, збираючись направитися до ванної кімнати, коли в двері постукали.   Він підійшов, щоб відчинити їх.   І, ледь  відчинивши, отримав сильний удар в обличчя.   Це було так несподівано і так боляче, що він ледь не заплакав.   Упавши на підлогу, він схопився за розбитий ніс, відчувши як на долоню стікають тоненькі струмочки крові.
          До кімнати зайшов невідомий чоловік років п'ятдесяти.    Обережно зачинивши двері, він нахилився до Кондакова і майже співчутливо запитав:
  --  Дуже болить?
          Після чого, коротко розмахнувшись, наніс ще один удар.    Кондаков застогнав.
  --  Болить?  --  запитав той знову.
          Кондаков злякано завмер.
  --  Мені треба номери рахунків і шифри,  --  ласкаво пояснив гість.
         І лише тоді Кондаков збагнув, хто цей чоловік.    Їхній банк часто виконував різного роду делікатні доручення всіляких організацій, серед яких бували і відверто кримінальні.    Власне, будь-який крупний російський банк мав у своєму початковому капіталі від п'ятдесяти до сімдесяти відсотків  кримінальних грошей.    Про це знали багато хто, але воліли не афішувати.
  --  Яких рахунків?  --  промичав Кондаков.
        І зразу отримав третій удар, цього разу не такий болючий, але все одно чутливий.
  --  Ти чого до Цюріха їдеш?  --  нагадав незнайомець.  --  Швидко дай мені рахунки і шифри.   І я відразу піду.
        Навіть, після таких жорстоких ударів Кондаков збагнув:  якщо він зараз назве номери рахунків, незнайомець не піде просто так.    Він зробить усе, щоб Кондаков не встиг зателефонувати в Москву або в Цюріх і повідомити про цей напад.    А це означає, що незнайомець вирішить від нього позбутися.   Проте, отримувати удари більше не хотілось.
  --  В Цюріху я маю лише перевірити рахунки,  --  вимовив Кондаков, відповідаючи на перше запитання і ніби забуваючи про друге.
  --  Це я знаю,  --  кивнув незнайомець.
         У нього були короткі важкі руки борця.   Кондаков уявив, як легко він задушить його, і жахнувся.
  --  Назви мені номери рахунків,  --  вимагав незнайомець,  --  у мене мало часу.
  --  Вони там, у "дипломаті",  --  нарешті, вичавив Кондаков, щоб хоч якось потягнути час.
          Незнайомець насупився, взяв "дипломат".
  --  Який код?
  --  Три сімки,  --  видихнув Кондаков.
         Здається, він виграв кілька секунд на оцінку  ситуації.
         Незнайомець прокрутив замок, ставлячи цифри шифра на три сімки, і відкрив "дипломат".    Там лежали доручення банку, документи, довіреності, листи.   Розібратися в цій пачці  паперів, не будучи фахівцем, було складно.    Убивця, що стояв перед Кондаковим, явно не був фахівцем в економічних справах.   Він спеціалізувався трохи в іншій області. 
          Переглянувши папери, незнайомець недовірливо запитав:
  --  Тут усе гаразд?
  --  Не все,  --  відповів Кондаков,  --  документи виписані на мене, і потрібен мій підпис, інакше вони будуть визнані недійсними.    У випадку моєї хвороби вся документація також буде визнана недійсною, і всі операції будуть заморожені на два тижні.
  --  На два тижні?  --  перепитав убивця.
          Видно було, як він напружено метикує.    Йому, звісно, доручили дізнатися всі подробиці.   Однак, можливо, якщо він удушить цього хлища, всі гроші в банку дійсно пропадуть або будуть заморожені.    А цього допустити не можна.   Треба просто зателефонувати  і довідатись, благо тепер сотові телефони є у всіх, в тому числі і в нього.
          Кондаков дивився на цього громила майже весело.    "Нехай мучиться",  -- думав він полегшено.    І раптом з жахом побачив, як убивця дістає з кишені піджака сотовий телефон і збирається  дзвонити компетентнішій особі.   Кондаков зрозумів, що програв не просто партію, а своє життя.
         Убивця набрав чийсь номер.   Кондаков ошелешено озирався по боках.   Опиратися неможливо.    Цей тип відразу вб'є його, просто задушить голими руками.   Залишався останній шанс.   Він скоса зиркнув  на балконні двері.
         Незнайомець, нарешті, встановив зв'язок.
  --  Це я,  --  сказав він хрипким голосом,  --  дзвоню з Будапешта.   Всі документи і рахунки оформлені на нього.    Що мені робити?
         Вочевидь, збагнувши в чому справа, абонент почав лаяти свого посланця так люто, що той метнув на Кондакова погляд, який не віщував нічого доброго.    І тоді Кондаков прийняв рішення.    Він підхопився з підлоги і, кинувши на незнайомця телефон, що стояв на столику, рвонув  до балконних дверей.    Вони були прочинені.
        Він скочив на балкон.    Незнайомець вже біг слідом.    "Якщо він затягне мене досередини, то обов'язково вб'є",  --  збагнув Кондаков і з диким криком кинувся з третього поверху вниз.   Незнайомець тільки встиг провести його поглядом.   Відтак, пробурмотівши крізь зуби прокляття, схопив "дипломат" і вискочив із номера.
        Кондаков не розбився. хоча зламав обидві ноги і три ребра.    Коли його відвозили до лікарні, він був непритомний.    Але його потенційний убивця цього вже не бачив.   Він їхав до аеропорту, поспішаючи  повернутися до Москви,  де його чекали.

6

ПОЧАТОК ПОДІЙ

         Ввечері цього дня мене вже чекають у іншому місці.   Я зателефонував по телефону, котрий мені дав Глухарь, і вони підтвердили, що готові до зустрічі.   Однак, мені потрібна була не просто зустріч.   Я не можу заявлятися на побачення зі своєю "лівою", демонструючи клієнтам  відмінність, яка так добре запам'ятовується.   Через це завчасно відмовився від зустрічі в готелі  і сам призначив  місце -- в напівтемному прохідному дворі, де вже призначав подібні побачення.
         Влаштувати там засідку практично неможливо, я знаю це місце з дитинства.   Хоча клієнт особливо й не заперечував, втім, все ж сказав щось неприємне, однак так швидко, що я не встиг нічого толком зрозуміти.
         Побачення відбулося рівно о сьомій годині вечора.    Я люблю це число -- сім.   Прадавні говорили, що воно щасливе, і я не раз переконувався в справедливості такого твердження.   Вже в половині сьомої я був на місці.   Дворик дуже цікаво влаштований.   Він прекрасно проглядається з двох точок, котрі я знаю.   Звідти я, звісно ж, слідкував за перехожими.   Нічого схожого на засідку не було, але я все одно придивлявся.   В нашому ділі дуже важливо, по-перше, не квапитися, а по-друге, бути спостережливими.   Іноді, навіть, кішка, що пробігає по двору, може сказати більше, ніж усі перехожі, разом узяті.   Адже кішка напевне шарахнеться від незнайомих людей, а до того ж, від схованих у відлюдному місці.
         За хвилину до сьомої з'являється мій "клієнт".    Я його відразу пізнаю.   У нього уважний погляд професіонала, але він жодного разу не дозволив собі озирнутися, точно йде до наміченої цілі.    Але йде поволі, контролюючи ситуацію, проглядаючи простір навкруги.    Це був справжній чолов'яга.    Щоправда, мені не подобалось його обличчя.   Надто жорстоке і зверхнє.    Він трохи садист у душі, це відчувається і по обличчю, і навіть по його пружній ході.    А я садистів не люблю.    Якщо я маю когось убивати, то це моя вимушена професія.    Нічого іншого  робити я просто не вмію.    Але це не означає, що я від процесу вбивства маю ще й отримувати вдоволення.   Це завжди важко і брудно.  А цей тип, здається, готовий отримувати вдоволення, і тому він мені в напарники ніяк не годиться.
         Через три хвилини я рушаю  до нього в під'їзд, але не через двір, а зайшовши в дім з іншого боку.   Він вже стоїть біля вікна, дивлячись донизу.   У під'їзді сиро і темнувато, але лиця один одного ми бачимо.
  --  Добрий вечір,  --  говорю я,  --  мене прислав Глухарь.
  --  Я знаю,  --  швидко киває незнайомець.  --  Ми хотіли з вами поговорити.
  --  Говоріть,  --  знизую я плечами.
  --  Прямо тут?
  --  А ви хочете розмовляти, лежачи на дивані?    Можете сісти на підвіконня, якщо втомилися.
        Він усміхається.    Неприємно так, гидко.    Я ще подумав, що йому в руки краще не потрапляти.
  --  Добре,  --  він всідається на підвіконня,  --  раз вам так більше до вподоби, давайте розмовляти тут.   Він сповістив вам наші  умови?
  --  Мільйон доларів, якщо я знайду потрібну вам людину.   Я все-таки не до кінця  вірю в цю абсурдну цифру, жодна людина в світі не варта мільйона доларів.    Таких цін просто не існує.
          Тим не менше, цей тип киває:
  --  Правда.    Ми готові заплатити мільйон доларів, якщо ви знайдете цього чоловіка.
  --  Живим чи мертвим?  --  уточнюю я на всякий випадок.
  --  Ні-ні,  --  швидко говорить він,  --  тільки живим.   Про своє ремесло краще забудьте.   Тільки живим.
  --  У мене немає жодного ремесла,  --  говорю я, і ми обидва сміємося.
  --  Я зовсім забув,  --  зізнається незнайомець,  --  і тим не менше, постарайтесь знайти його тільки живим.    Це все, що ми від вас хочемо.
  --  Ви вже пробували його шукати?
  --  А як ви думали?
  --  Давно шукаєте?
  --  Шість місяців.  --  похмуро говорить незнайомець,  --  але він ніби крізь землю провалився.
  --  Він дійсно інсценував свої похорони?
  --  Еге ж, це нас і ввело в оману.   Ми вважали його загиблим і тільки потім здогадались, що він нас просто обманув.
  --  Цікавий тип, з великим гумором.
  --  Авжеж, такий любитель анекдотів,  --  понуро згоджується незнайомець,  --  якого ви повинні знайти.
  --  Тепер розкажіть мені по-порядку, хто він, де раніше жив, чим займався і як "помер"?   І не забудьте додати, чому саме ви його шукаєте.
  --  Він лишився винен нам великі гроші.    Тільки він знає, де вони знаходяться.    Зняв їх з рахунків у швейцарських банках і зник.    Ми нічого не підозрювали, потім збагнули, що хтось нас обдурив.   Розслідування показало:  це міг бути лише цей тип.
  --  Велика сума?  --  байдуже запитую я, вже розуміючи, що заради п'яти чи десяти мільйонів вони б не платили такий гонорар.
  --  Дуже велика,  --  підтверджує незнайомець, але нічого більше не додає.    А я принципово не уточнюю.    Врешті-решт, це їхня внутрішня справа.
  --  Він зник разом з нашими грошима,  --  пояснює незнайомець,  --  судячи з усього,  обдурив усіх, інсценувавши власну смерть.    І втік до Швейцарії.    Куди поїхав опісля, ми з'ясувати так і не змогли.
  --  У нього були візи інших країн?
  --  У нього був дипломатичний паспорт,  --  хмуро підтверджує незнайомець,  --  він міг полетіти куди завгодно.    Крім того, у нього були багаторазова віза Шенгенської зони і річна багаторазова віза США.    Але пошук ні до чого не привів.    Мовби крізь землю провалився.
  --  А його рідні, котрі лишилися в Москві?
          Незнайомець мовчить.    Мені завжди не подобається, коли мовчать у подібних випадках.   Потім нехотя говорить:
  --  Ми перевіряли і цей варіант.    Сім'я щиро  вважає, що він загинув.   Ніхто і ні про що не підозрює.
  --  На які гроші вони живуть?
  --  Він був достатньо багатою людиною.
          Я хочу угледіти реакцію співрозмовника, а заодно перевірити свою підозру.   Тому я нахиляюсь  до нього і тихо запитую:
  --  А якщо він дійсно загинув?
          Мій співрозмовник холодно дивиться мені в обличчя.    З його реакції розумію, що він переконаний у протилежному.    Він мовчки лізе до кишені і дістає фотографії.    Кілька штук.
  --  Ми розкопали його могилу,  --  говорить він абсолютно спокійним голосом, як ніби займається цією справою щоденно,  --  там виявився не його труп.    Ось акт експертизи.
  --  Тоді чому вирішили, що він загинув?
  --  Вибухнула машина, в якій він мав бути, і ми вирішили, що він загинув у ній.    Надто пізно второпали, що він нас обдурив.
          Цей тип навіть не підозрює, як багато мені розповів.   Тепер я знаю, що мій майбутній об'єкт шукали не дилетанти чи мафія.    Цим займалися дуже солідні люди, які можуть  дозволити собі розкопати свіжу могилу і, навіть, провести експертизу трупа.    Треба ще подумати, перш ніж зважитися зв'язатися з такими могутніми людьми.   У будь-якому разі, це не звичні мафіозні розбірки, в цьому можна не сумніватися.
  --  Мені потрібна його докладна біографія,  --  говорю я, трохи подумавши,  --  його звички, особливості характеру, улюблені міста, де він раніше бував, де відпочивав.   Треба знати про цю людину все.    І лише тоді я можу спробувати його відшукати.
  --  У нас є на нього докладне досьє.    З моменту народження, з першого дня.   Всі його подорожі, всі його зв'язки.   Якщо хочете, вам передадуть ці документи.
  --  Обов'язково хочу.    Сім'я лишилася велика?
  --  Звичайна.   Дружина, син, дочка.
  --  Він любив сина?
  --  Він більш за все любив гроші,  --  знову усміхається співрозмовник, недобре усміхається.   Схоже, він також більше за все на світі любить гроші.
  --  Ви маєте хоча б приблизне припущення, де його можна шукати?  --  запитую я в надії, що він дасть мені хоч невеликий шанс.
  --  Ні, --  відповідає цей тип,  --  ніякої зачіпки.   Ми й самі перевірили все, що могли.   Цей мерзотник зник, мовби крізь землю провалився.    Але він живий.    і в нього наші гроші.
  --  Ясно,  --  киваю я замовнику.  --  На витрати по розшуку мені будуть потрібні гроші.   Судячи з усього, в Росії його вже немає.   Необхідно, щоб ви попередньо заплатили мені двадцять п'ять відсотків обіцяної суми.
  --  Ви можете гарантувати, що знайдете його?  --  запитує цей тип.
  --  Звичайно, ні.   Але я можу гарантувати, що зроблю все, що в людських силах, щоб його відшукати.
          Незнайомець мовчить.    Довго.    Я не кваплю.    Нехай подумає.    Безсумнівно, той, що зник, їм дуже насолив, якщо шукають його з таким остервенінням.    Нехай подумають, чи варто платити мені мільйон доларів.    Я вважаю, що варто.   Він, можливо, вважає інакше.    Нехай подумає.
  --  Куди вам привезти гроші?  --  нарешті, запитує замовник.  --  Ми можемо побачитися завтра на цьому місці.
  --  Ні, --  усміхаюсь я.    Я маю свої тверді принципи.    Ніколи не зустрічатися ні з ким  двічі в одному місці.  --  Зробимо інакше.    Ви приготуєте для мене гроші і його досьє, а я вам завтра ввечері зателефоную.   
  --  Чому ввечері?  --  Незнайомець незадоволений.
  --  А ви встигнете за ніч приготувати готівкою  двісті п'ятдесят тисяч доларів?  --  питаю я.  
  --  Це наша справа,  --  він встає з підвіконня.  --  Зателефонуйте нам уранці, щоб не гаяти часу.
  --  Домовились.  --  Мене ніщо не може здивувати.    Я бачив у житті й не таке.
  --  Решту отримаєте, щойно зателефонуєте нам і повідомите, де його знайти, ми привеземо решту грошей готівкою.    Якщо вам треба, можемо переказати їх, куди захочете.
  --  Краще готівкою.   Який у мене термін?
  --  Невеликий.    Десять-дванадцять днів.    Від сили два тижні.   Ми сподіваємось, ви зумієте його відшукати.    Глухарь сказав нам, що ви найкращий професіонал  в такого роду справах.
  --  Він завжди трохи перебільшує,  --  заперечую я, дивлячись на руки цього типа.   На правій -- великий перстень з темним каменем.
  --  Сподіваюсь, що не надто,  --  говорить він на прощання і, кивнувши, спускається по сходах.    Вже коли тип опиняється на останній сходинці прольоту, він раптом обертається і говорить:  --  І ще я надіюсь, що вас нам шукати не доведеться.   Було б надто витратно шукати відразу обох.
           І йде далі.    Я лишаюсь біля підвіконня.    Мене ще ніхто в житті дужче не принижував.    Я вбивця, найманий кілер, кращий у своєму ремеслі.   Проте я ніколи не був шахраєм.    Взяти гроші і дати драла -- це з другої опери.    Доведеться  доводити цьому мерзотнику, з ким він має справу.    Сподіваюсь, замовлення на його вбивство також попаде до мене.    У будь-якому разі, я його виконаю з великим задоволенням.

7

ЗА ШІСТЬ МІСЯЦІВ ДО ПОДІЙ

          Весь наступний день Рашид Касімов чекав сповіщень із Цюріха.   Він телефонував М'ясникову кожні півгодини, вимагав інформації.    Той нічого не знав, тому що відряджений у Швейцарію Кондаков на місце так і не прибув.    Тричі в готель дзвонили співробітники М'ясникова, і тричі їм люб'язно сповіщали, що вказаний пан у них не поселився.    Нарешті, до п'ятої години дня, коли робочий день вже закінчувався, оскаженілий Касімов зателефонував  М'ясникову.
  --  В чому справа, Кирило Петровичу? --  запитав він через силу стримуючись.  --  Вам не здається, що кур'єр дещо халатно відноситься до своїх обов'язків?    Чому він досі не дає про себе знати?
  --  Я сам не розумію, що відбувається,  --  нервово відповів М'ясников.  --  Він мав зупинитися в "Дольдер Гранд Готелі", де ми замовили для нього номер.   Але він там не з'явився.
  --  Може, він поїхав до іншого готелю?
  --  Зараз з'ясовуємо.    Моя служба безпеки обдзвонює всі готелі Цюріха.
          Касімов відчув, що вже не може стримуватися.
  --  Отже, він все-таки  зник?!  --  гаркнув  він у трубку.
  --  Але ми його шукаємо.
  --  Погано шукаєте!
  --  Не кричіть,  --  огризнувся М'ясников,  --  я не винний, що цей ідіот кудись запропастився.
  --  Може, послати до Цюріха ще кого-небудь?
  --  Я вже розпорядився,  --  відповів М'ясников,  --  завтра вранці вилетять двоє моїх співробітників, вони мають швейцарську візу.
  --  Завтра останній день,  --  нагадав Касімов.   Кинувши трубку на ричаги, він подивився на Семена, який стояв поряд.  --  Вони нас обманюють,  --  сказав він замислено.  --  Може, Кондаков вже пересилає гроші до іншого банку?    Подзвони Рінату, хай приїде.
         Рінат Хайфулін очолював велике приватне  детективне агентство, що складалося з колишніх співробітників КДБ і МВС.    Він все життя пропрацював у МВС і, вийшовши на пенсію в чині полковника, вирішив, що пора займатися власною справою.   Ні для кого не було секретом, що численні детективні агенства і охоронні бюро, які виникли повсюди в місті, насправді ставали своєрідними офіційними організаціями  рекетирів і вимогачів.    А колишні професіонали переключались на охорону тих самих людей, котрих вони раніше переслідували.
          Касімов прийняв Хайфуліна на своїй славнозвісній дачі, про яку ходили легенди.   Побудована за кілька місяців, вона обійшлася хазяїну у півтора мільйона доларів і включала такі досягнення техніки, як невелику хлібопекарню і розкішну сауну, оброблену фінськими фахівцями.
         Хайфулін приїхав рівно о сьомій вечора, як і домовлялись.    До цього часу М'ясников, зателефонував знову і підтвердив, що всі пошуки Кондакова були безуспішні і завтра вранці до Цюріха вилетять його співробітники.    Касімов, який вже не дивувався такому повідомленню, мовчки вислухав банкіра і також  мовчки поклав трубку.    Він вирішив, що треба дочекатися ранку.
         Приїхавши на дачу, Хайфулін пройшов разом з начальником охорони до вітальні, де Касімов зазвичай  приймав гостей.    Був він високого зросту, з одутлуватим обличчям  і характерним азійським розрізом очей.    На підборідді виднівся рваний рубець,  який робив його понуре обличчя мужнім і суворим.    
  --  Навіщо покликав, Рашид?  --  запитав колишній полковник, всідаючись у крісло навпроти.
          Вони дружили вже багато років, ще з тих часів, коли капітан міліції Хайфулін прикривав махінації Касімова в Москві.
  --  Дуже важлива справа, Рінат,  --  пригнічено сказав Касімов.  --  У нас пропав чоловік, і я підозрюю, що він нас обдурює.    Або мене обдурює його хазяїн.
          Хайфулін плеснув віскі у склянку.    Він любив пити віскі нерозбавленим, не розуміючи, чому його треба змішувати з іншими напоями.
  --  Можна  довідатись, хто його хазяїн?
  --  Кирило Петрович М'ясников.
  --  "Епсілон-банк"?  --  здивувався Хайфулін.  --  Я думав, ви з ним у приятельських стосунках.    Адже ви партнери.
  --  Були партнерами,  --  усміхнувся Касімов,  --  але мені не подобається, що вони не можуть знайти свою людину.   Адже не голка, не міг просто так загубитися.    Я цього Кондакова знав.    Такий спритний молодик, ладний на будь-яку авантюру.    І дуже довірена особа  Кирила Петровича.    Може, його послали, щоб він там "загубився".   А заодно зняв  з рахунку велику суму грошей.    Він знає всі шифри і коди.    Йому видали всі довіреності на проведення операцій.
  --  Вражає,  --  кивнув Хайфулін.  --  Думаєш, вони вирішили почати свою гру?
  --  А що їм може завадити?   Я їм надто довірився.    Мені потрібні люди, щоб вилетіти до Швейцарії.
  --  Треба отримати візи,  --  нагадав Хайфулін,  --  у мене таких людей немає.
  --  Сам знаю про візи!  --  гаркнув Касімов.  --  Все знаю!   Тому тебе й покликав.   Мені терміново потрібні люди, щоб полетіти до Швейцарії.    Знайди де завгодно, хоч з-під землі.   Я маю знати, що там відбувається.  
  --  Я не зможу знайти таких людей до ранку.    Посольство вже зачинене.    А рейс на Цюріх завтра вранці.    Ми просто не встигнемо, Рашид.
  --  Сам знаю, що не встигнете,  --  Касімов віджбурнув від себе склянку,  --  але мені потрібна твоя допомога, дуже потрібна.    Зараз саме той  випадок, коли не можна зволікати.
  --  Дуже велика сума?  --  запитав раптом Хайфулін.
         Помітивши характерний жест хазяїна, Семен, який сидів осторонь,  встав.    Він знав:  Рашид Касімов не милує надто допитливих.    Тому вийшов з вітальні так само безшумно, як і зайшов.    Лише коли вони зосталися наодинці,  Касімов неохоче  промовив:
  --  Мова йде про дуже велику суму.
  --  Це я розумію,  --  усміхнувся Хайфулін.  --  Про яку саме суму?   Не темни, Рашид, ми з тобою знайомі багато років.    Заради мільйона доларів ти не став би так нервувати.   Я ж все одно дізнаюсь, яка там сума.
  --  Дуже велика,  --  повторив Рашид,  --  більше ста мільйонів доларів.
  --  А точніше...
  --  Сто п'ятдесят мільйонів доларів,  --  вичавив, нарешті, Рашид.  --  Вони лежать на трьох рахунках у швейцарських банках.    І до завтрашнього дня про них будуть знати лише дві людини.    Я і М'ясников.   Вірніше, тепер три.
  --  Десять відсотків мої,  --  усміхнувся Хайфулін.
  --  Ти збожеволів?
  --  Тоді виплутуйся сам.
         Касімов помовчав.    Потім загорлав на весь будинок:
  --  Еліна!
         Молода жінка зайшла до вітальні майже відразу, наче була за дверима.
  --  Дай нам чаю,  --  наказав Касімов і, коли Еліна зникла за дверима, похмуро поглянув на Ріната:  --  А ти не подавишся такою сумою?
  --  Як-небудь  впораюся.   Зате тобі допоможу.   Як я зрозумів, М'ясников хоче надути тебе на всю суму.   А я збираюся допомогти тобі повернути ці гроші.
  --  Виходить, у тебе є люди з візою?
  --  Звісно, ні,  --  усміхнувся Хайфулін.  --  Я завжди підозрював, що ти не такий розумний, яким хочеш здаватися.    Я просто збираюся знайти людей М'ясникова не там, у Швейцарії, а тут, у Москві.    Адже вже відомо, хто саме полетить до Швейцарії.   Тож, сьогодні їм дали усі вказівки.    Якщо гроші ховає твій Кондаков, виходить, їх посилають, щоб просто обдурити тебе.    Якщо Кондаков дійсно пропав і його не можуть знайти, отже, документи будуть продубльовані і виписані на цих людей.    Тобі лишається тільки подзвонити і дізнатись, хто саме завтра вранці летить до Цюріха.    А рештою займусь я сам.
  --  Розумно,  --  кивнув Рашид,  --  дуже розумно, я, щиро кажучи, про таке не подумав.   Твої міліцейські методи зараз дуже доречні.   Телефоную М'ясникову.
        Він підняв слухавку, набрав номер особистого сотового телефону банкіра.   Той відповів не зразу.    Видно, був зайнятий, і секретар приніс йому телефон для розмови.
  --  Слухаю,  --  сказав банкір.
  --  Це я,  --  назвався Рашид,  --  ніяких новин немає?
  --  Нічого немає.   Я вже не знаю, що й думати.    У нього день народження через тиждень, і він сказав дружині, що повернеться через два дні.    Що там сталося, незрозуміло.   Він до Швейцарії не прилетів.
  --  Ясно,  --  напруженим голосом підбив підсумок Касімов.  --  Завтра останній день.   Кого ти хочеш послати до Швейцарії?
  --  У нас тільки двоє з візою.    Начальник планового відділу Мальчиков і співробітниця зовнішньоекономічного відділу Суркова.    Правда, у нього туристична віза, він збирався летіти на відпочинок до Женеви.    А в неї віза закінчується через три дні.    До цього вона кілька разів була в Швейцарії по нашій лінії.
  --  Мальчиков і Суркова,  --  повторив уголос Касімов, бачачи, як йому киває Хайфулін.  --  Вони знають, що треба робити?
  --  Зараз ми оформляємо на них документи,  --  сповістив М'ясников.  --  Але це, звісно, не Кондаков.    Вони нічого не будуть знати.   Я просто доручу їм екстрену операцію. 
  --  Вони вилітають завтра вранці?
  --  Так,  --  підтвердив М'ясников,  --  я наказав видати сотовий телефон, щоб постійно бути з ними на зв'язку.
  --  Треба було дати такий телефон Кондакову,  --  пробурчав на прощання Касімов, і, поклавши слухавку, запитав у Хайфуліна:  --  Мальчиков і Суркова.   Сподіваюсь, адреси ти сам довідаєшся?   Але вони ще сидять у банку.
  --  Знайдемо,  --  Хайфулін підвівся,  --  за такі гроші я всю ніч спати не буду, сам поїду чергувати до банку.   Все зробимо нормально.   Ти мені не сказав одного:  гроші треба переказати чи лишити на цих рахунках?
  --  Звичайно, переказати,  --  навіть, злякався Касімов,  --  ти тільки не заважай їм.   Мені головне знати, що мене не обманюють з цим Кондаковим.
  --  До побачення,  --  Хайфулін пішов до виходу.    На порозі стояла Еліна з підносом в руках.   Колишній полковник міліції підморгнув їй на прощання і вийшов з вітальні.
         Рашид лишився на дивані сам.    Еліна підійшла до столика, обережно поставила піднос з чайником, склянками, солодощами.    Він зненацька простягнув руку, схопив її, штовхнув на диван.    Звикла до подібних витівок хазяїна, вона не здивувалась.
  --  Мабуть, скучила?  --  самовпевнено запитав Касімов.   І в цю мить задзеленчав телефон.    Він невдоволено поморщився.   Апарат, що стояв перед ним,  був його особистим, "засекреченим" номером, про який майже ніхто не знав.    Він відсторонив молоду жінку, підняв слухавку.

8

ПРОДОВЖЕННЯ ПОДІЙ

       По-справжньому самотніми бувають тільки чоловіки.    Жінка, навіть покинута, навіть не маючи друга,  все-таки має свій дім, що дозволяє їй замкнутися в ньому, як у раковині, свою роботу, подруг, своє, відносно незалежне  чи залежне, особисте життя.    І, нарешті, стара діва має в якості своєрідної компенсації свою мораль, котру вона відстоює надсилу, не підозрюючи, що ніхто вже давно не посягає на її моральні підвалини.
        У  чоловіка всього цього немає.   Звісно, він може знайти подружку на ніч, чи на рік,  навіть на все життя.   Неважливо, як вона називається -- дружина, коханка, подруга, проститутка.   По суті, все те саме.   Або це ваша любима, і тоді все по-іншому.   Чи просто жінка, з якою ви ділите постіль, незалежно від строку перебування двох тіл поруч.   По-справжньому ми, мужики, хочемо не сексу.   Це так, для розрядки і куражу.    По-справжньому ми хочемо розуміння, материнського тепла, якого майже жодна жінка нам дати не може.    А ті, котрі можуть дати, називаються зовсім по-іншому.   Прослідкуйте за очима будь-якої  жінки і зразу зрозумієте, про що я говорю.    Очі жінки при погляді на свого кавалера бувають порожніми, байдужими, зневажливими, радісними, щасливими, умиротвореними, навіть гнівними.    Але дуже рідко -- розуміючими і прощаючими.   Такий погляд зазвичай буває у матері, яка попри все, продовжує любити свого сина.   От нам усім, чоловікам, і хочеться такого тепла.    І такого розуміння.    Іноді, навіть, хочеться сповідатися і попросити поради.
        Може, в кожному з нас підсвідомо сидить той самий чоловік, котрий дев'ять місяців розвивався в утробі матері, перебуваючи під її надійним захистом і живлячись її соками.    Може, ми весь час хочемо туди знову, в цю надійну обитель, яка служила для нас кращим захистком на цьому світі.
         Я часто думаю, що могло статися з нами, якщо ми так потім ненавиділи одне одного.   Навіть, тепер, через кілька років після розриву з моєю "благовірною", з ненавистю згадую її голос, її постійні зриви, плач, крики.    Ці раптові істеричні напади били по нервах, бентежили своєю несподіваністю, коли не знаєш, в яку мить вона може зірватися.   Загалом, вона була нормальною людиною, здатною на приємне спілкування, але варто було зсунутися якомусь важільцю в її голові, як вона вмить змінювалась, перетворюючись в некеровану стерву, яка вже не тямить, що діється навкруги.
         Вона вважала, що всьому причиною війна і моя інвалідність.   А я, розуміється, вважав зовсім по-іншому.    Звичайно, моя ліва рука завжди лишиться такою, як зараз, але ж багато жінок отримували чоловіків і в гіршому стані.    Звісно, ми жили погано, але ж хіба багато сімей не жили ще гірше?    По-справжньому, сім'я і дім залежать від жінки, від її ума і розуміння.    У моєї не виявилося ні першого, ні другого.
         І ось до якого висновку я прийшов:  усі матеріальні блага, забезпеченість сім'ї, наявність імпортних холодильників чи заміської вілли не міняють і не рятують становища.   В сім'ї або є порозуміння, або його немає.   Це, навіть, не любов, це дещо інше.    У жінки просто має прокинутися  почуття розуміння.    Якщо його немає, то ніщо в світі вже не врятує цю сім'ю.    Припускаю, що народженню порозуміння сприяє і сам чоловік.   Але тільки сприяє.
         Можливо, іншому чоловікові і вдалося б домогтися  цього розуміння у моєї колишньої дружини.    Мені не вдалося, і тепер я часто думаю, що наш шлюб був великою помилкою, якої я припустився у своєму житті.    А може, якби не війна і не моє поранення, мені вдалося б розбудити в неї це почуття розуміння.   Вочевидь, є межа переживань для кожної жінки.    Для моєї межа була встановлена трохи нижче, ніж для інших, і вона зірвалася, не витримавши випробувань, які звалилися їй на голову.
         Іноді мені видається, що з Іриною у нас могло б вийти те саме почуття розуміння, яке ніяк не виходило з моєю колишньою дружиною.   Але... не судилося.    Її вбили почасти через мою недбалість, і тепер я вже не той чоловік.    Ні, я не став машиною, націленою на удачу.    Я просто став більше людиною, ніж усі решта.    Підступнішим, хитрішим, безжальнішим і жорстоким до себе подібних.   Ці якості лише людські, у тварин їх не буває.
        Наступного дня я зустрічаюсь з замовником уже в іншому місці.    Цього разу я бачу в його очах цікавість.    Здається, йому цікаво, якими методами я буду діяти.   Він також міркує по категорії "орел-решка",  "попав--не попав",  "знайшов--не знайшов".    Він не знає, що існує третій варіант, коли монета падає на ребро.    А може, знає?    І тому так уважно і зацікавлено дивиться на мене, ніби питаючи -- чи справді я маю намір досягти успіху?
  --  Ось його досьє.   Тут про нього зібрано все, про що ми змогли дізнатись.   Включно з його смаками, улюбленими напоями, їжею, друзями, знайомими, навіть, з ким він ходив у дитячий садок,  --  холодно говорить мій замовник, передаючи доволі об'ємне досьє.
  --  У нього є батьки?
  --  Думаєте, він любить маму більше, ніж гроші?  --  хмикає співрозмовник.  --    Він не має батьків.    Є сестра в Середній Азії.   Ми перевіряли.    Він їй жодного разу не подзвонив.
          В "дипломаті" лежали і двадцять п'ять пачок грошей, акуратно упакуваних таким способом, щоб мій чемоданчик закривався.
  --  Мені треба знати ще деякі подробиці,  --  говорю замовнику,  --  крім того, що написано в цьому досьє.    Мені потрібна ваша консультація.
  --  Я можу вам допомогти?  --  дивується співрозмовник.
  --  Саме ви.    Судячи з усього, ви досить уважна людина.    Я маю кілька запитань, на які я хотів би отримати відповіді.    Це допоможе в моїх пошуках.
          Він киває, дозволяючи запитувати.
  --  Ви зустрічалися з ним особисто?  --  ставлю я перше запитання, і він знову киває, нічого не додавши.
  --  Перша властивість характеру, про яку ви подумали?   Його перша, головна розпізнавальна риса, на ваш погляд?
         Він ледь задумався.    Затим відповів:
  --  Хитрість, спритність.    Слизький тип, дуже хитрий.
  --  Зрозуміло.   Тепер наступне запитання.    Як він поводиться в обставинах небезпеки?   Відступає чи нападає, ховається чи прикривається якимись обставинами?
  --  Думаю, він скоріш ухиляється від прямого зіткнення, щоб обійти і вдарити з тилу.   Але він досить злопам'ятний.
  --  Ви вказали в досьє, де саме ви його шукали?
  --  Авжеж, всі країни, міста, домівки.   Як ми шукали, чому, де саме.   Все там написано.   Але досьє ви маєте мені повернути.
          Це навіть більше того, на що я розраховував.
  --  Звичайно.    Через два дні вам привезуть досьє.   Назвіть адресу, куди саме.
          Він не питає, хто привезе.    Ні, цей тип безперечно -- професіонал.    І я ставлю останнє, найважливіше запитання:
  --  Як ви здогадалися, що він живий?   Підмінний труп ще не доказ.    Може, просто в морзі наплутали і видали не того.    Минулого разу ви сказали, що вам вдалося розкопати його могилу?
          Мій замовник дістає цигарку, запалює і неприємно усміхається.
  --  Помилки бути не могло.    Але, найголовніше, після його смерті невідомий, але дуже схожий на нього чоловік, з'явився в Швейцарії і зняв гроші, котрі належали зовсім іншим людям.    Ви вірите в такі випадковості?
  --  Щиро кажучи, ні,  --  киваю я, вже розуміючи, що його підозри виправдані.    А він продовжує:
  --  Ми шукали його по всьому світу шість місяців.   Задіювали для цього сотні людей, зверталися до приватних пошукових агенств.   Його ніде не можуть знайти.   А він нам дуже потрібен.
  --  Уявляю,  --  усміхаюсь у відповідь,  --  якщо ви готові платити такі гроші.    Надіюсь, вас не доведеться шукати, коли ви будете повинні заплатити мені решту суми?   Було б надто витратно -- шукати його і вас.
         Якийсь час він спантеличено дивиться на мене, затим, збагнувши, що я майже слово в слово повторюю слова, які він мені сказав при розставанні минулого разу, починає сміятися.    Він сміється так, неначе металом водять по склу.
  --  Ми квиті,  --  відсміявшись, говорить він, блиснувши золотим зубом, розташованим у глибині його неприємного рота.  --  Але можете не хвилюватися, гроші будуть виплачені справно.
  --  А я і не хвилююсь.    Поки не отримаю гроші, ви не дізнаєтесь адреси того, кого шукаєте.    Звісно, якщо я його знайду.
          Він згідно киває.
  --  До побачення.  --  Я забираю свій "дипломат" і віддаляюся  від цього типа.
         Він або колишній керівник  профспілки  катів, або колишній директор скотобойні.   Від нього фізично пахне кров'ю.    Адже у крові є свій, специфічний, запах, який може перебити аромат будь-якого французького парфума.   Мені неприємний цей замовник. Надто довго перебувати в його товаристві дуже важко.    Краще не бачити його лиця.
         Увечері я листаю досьє.    Жодних сумнівів немає:  ці хлопці або зі служби безпеки, або з інших, не менш компетентних органів.    Все враховано, підшито, перевірено.    Таке об'ємне досьє я в своєму житті ще не бачив.   Видається, вони дійсно простежили його життєвий шлях від народження до "могили".    І так акуратно все зафіксували.
         Рашид Амірович Касімов.    Народився в Ташкенті, в сорок восьмому році.   Батько працював заступником голови національного Держбанку.    Ось звідкіля у нього такі здібності до фінансів.    Мати була звичайною домогосподинею, що на Сході трапляється часто.    Дивно, що у них була маленька сім'я, всього двоє дітей.    Він і сестра.   Хоча ні, був ще брат, який помер у дитинстві.   Про нього я теж знайшов інформацію.
         Навчання в школі, навчання в інституті.    Одруження.    Родичі дружини.    Дочка, син.    Переїзд до Москви.    Відкриття різного роду кооперативів.   Участь  в акціонерних товариствах.    Близькість з "сильними світу".   Його особисті друзі.   Фотографії друзів.    Його зв'язки з мафією.   Звідки вони дізналися такі подробиці?    Його коханки.    Невже за Касімовим стільки років стежили?    Інакше просто важко уявити, які гроші і зусилля вбухані в це досьє.    Тут дійсно працювали десятки людей.
         Його підприємства, його активи.    Дані з різних банків.    Довідки експертів.    Судячи з усього, він мав більше ста мільйонів доларів, з яких у вигляді нерухомості і різного роду вкладень лишилося не більше сорока.    Решту грошей так і не знайшли.    Про них не знала навіть дружина.     Вочевидь, їх він також зумів вивести заздалегідь.   Цікаво,  все-таки, яку суму він присвоїв, якщо решту шістдесят прихопив в якості додатка до основних вкрадених грошей?    І навіщо йому така купа грошей, якщо він лишив тут сім'ю?    Втім, судячи з досьє, у цього чоловіка патологічна пристрасть до грошей.
         І все-таки, мені не зовсім зрозуміло.    Він був дуже багатою людиною, бізнесменом, який мав достатньо грошей, щоб не голодувати, і, найголовніше, мав дуже хороші перспективи, щоб помножити свої активи.   Навіщо йому зникати?   Чому він вирішив присвоїти чужі гроші, розуміючи, що до Росії йому вже не повернутися?    Чому пішов на це?    Адже він втратив значно більше.    Неможливість працювати в Росії і країнах СНГ, вимушене затвірництво, відхід від сім'ї.    Так в ім'я чого?   Як би людина не любила гроші, вона не стане відмовлятися заради якоїсь визначеної суми від усього решта в житті, в тому числі...  і від інших грошей, які одержувала цілком легальним шляхом.    Це питання я в себе відзначив, як найважливіше.
        Друге, не менш важливе питання.    Чому його хотіли прибрати?    Завчасно знали, що поведеться не кращим чином?   Але тоді чому самі не зняли гроші з рахунків?    Це теж загадка.    І, нарешті, третє, головне питання.    Що це за гроші?    Хто і чому поклав такі суми у швейцарські банки?    Як вони туди потрапили?    Про це в досьє немає ні слова.    Отже, мені треба з'ясувати і ці подробиці.
        Вже після першого знайомства з досьє я починаю розуміти, що справа, в яку мене втягнув  Глухарь,  небезпечніша і складніша від усього того, з чим я коли-небудь стикався у своєму житті.    Це дуже небезпечне розслідування.   І якщо я, навіть, знайду Рашида Касімова і отримаю гроші, немає жодної гарантії, що мої замовники і на мене не зберуть таке ж досьє, і не спробують опісля знайти і мене.    Цілком логічно і закономірно.    Якщо вони вже не готують досьє.    Я зобов'язаний враховувати і цей, третій варіант.    З завтрашнього дня доведеться сідати і вивчати цю папку докладніше.    Треба побачити в біографії риси його характеру, спробувати усвідомити, як міг діяти цей тип, куди він міг відправитися, де міг сховатися.    Я маю перевтілитися,  ставши правдешнім Рашидом Касімовим.    Але цього мало.    Я поки ще не чарівник і не володію даром цілковитого перевтілення.    Доведеться думати, думати, думати.    Це якраз те, що я ще не зовсім розучився робити.    Справжній мисливець завжди має чуття, куди направляється загнана ним жертва.    Він іде не лише по сліду крові.   Він часто йде, відзиваючись на власні чуття.
          І все-таки, знайти клієнта буде дуже важко.    Схоже, мені доведеться в поті чола відробляти свій найбільший гонорар у житті.

9

ЗА ШІСТЬ МІСЯЦІВ ДО ПОДІЙ

        Цього дня Ігнат Мальчиков затримався на роботі до дев'ятої години вечора.   Прийшовши вранці до банку, він навіть не підозрював, як складеться сьогоднішній день.    По всьому банку шукали людей зі швейцарською візою, і хтось згадав, що начальник планового відділу збирається проводити відпустку саме в Швейцарії, на березі Женевського озера.    Розуміється, про це повідомили Кирила Петровича, і Мальчиков, який збирався відправитися через тиждень у відпустку, був терміново викликаний до президента банку.
        Мальчикову було під п'ятдесят, це був типовий представник ще старої, радянської школи плановиків і економістів, які любили все робити не поспішаючи і грунтовно.    Він, звичайно, пристосувався до скаженого ритму комерційного банку, але по-старому любив виконувати свою роботу докладно і акуратно, як і належало  десять-п'ятнадцять років тому.
         У кабінеті президента банку він швидко усвідомив, що від нього вимагають, і відразу дав згоду на виїзд до Цюріха.    Робота була для нього на першому місці, а в такому престижному закладі, як "Епсілон-банк", і поготів.    А відпочити можна буде і через місяць.   До першої години дня з'ясувалося, що ще один працівник банку має швейцарську візу.    Це була Катерина Суркова, молода співробітниця зовнішньоекономічного відділу.   Відправлений  в аероагентство кур'єр мав  взяти два квитки бізнес-класу.
         Потім почалося оформлення потрібних документів.    Із сказаного Кирилом Петровичем, Мальчиков зрозумів, що в банку необхідно переказати великі суми грошей з одних рахунків на інші.    Чому цього не можна зробити прямо з Москви, він не запитував, добре знаючи, що в їх діяльності буває багато факторів, які впливають на фінансове становище банку.   В тому числі і багато моментів, що не дозволяють розкривати їх офіційним перевіряючим органам і податковій поліції.    Майже кожен російський банк, кожне велике приватне виробництво, кожна акціонерна фірма приховували  більшу частину своїх доходів, показуючи у звітах лише невеликі суми для виплати податків.    Безпрецедентні податки підривали ведення нормального господарювання і були невигідні комерсантам і банкірам.    Саме тому майже всі воліли  будь-якими способами прикривати справжні доходи, ухиляючись від виплати податків державі.    По суті, вал необлікованих доходів вже перевищував суму облікованих і продовжував рости.   Про цей секрет полішинеля знали всі перевіряючі, але воліли мовчати, одержуючи за це достатню компенсацію.
        Суркова, жінка тридцяти років з грубими, різкими рисами обличчя, повсякчас трохи замкнута і відсторонена, подобалась Мальчикову своїм підходом до справи.    Вона працювала тут недавно, перейшовши сюди з іншого банку, і вже встигла завоювати повагу своєю компетентністю і трудолюбством.    На відміну від решти молодих жінок, вона майже не вживала косметики.
        М'ясников, який вимагав, щоб про все доповідали особисто йому, до восьмої години вечора, нарешті, отримав звістку, що весь пакет потрібних документів готовий.    Не було тільки номерів рахунків і шифрів, котрі передбачливий банкір вирішив сповістити своїм посланцям лише по прибутті до Цюріха.    Для цієї мети Мальчикову видали сотовий телефон, що функціонував через супутниковий зв'язок.    З банку його відпустили о дев'ятій вечора, коли стривожений Кирило Петрович довідався про напад на свого першого кур'єра в Будапешті.
        Банкір був не просто стривожений.   Він був дуже засмучений цією подією.    Крім нього і Рашида Касімова, ніхто не знав справжньої мети візиту Кондакова до Швейцарії.   Співробітники, які оформляли документи, не знали, хто буде переказувати гроші в Цюріху.   Ніде не вказувалося прізвище Кондакова.    А це могло означати лише одне:  напад на посланця М'ясникова було вчинено по вказівці Рашида Касімова.   Тільки Касімов знав, хто, коли і куди полетить.    Тільки він міг підстроїти цю засідку і прибрати кур'єра.   М'ясников вирішив перевірити, зателефонував Касімову.
  --  Рашид Амірович,  --  сказав він трохи скутим голосом,  --  ми про все довідались.  --  Він виждав паузу, сподіваючись на реакцію співрозмовника, але так і не діждавшись, вів далі:  --  Кондаков не вилетів з Угорщини.    На нього вчинено напад у Будапешті,  хтось викинув його з третього поверху готелю.  --  М'ясников знову зробив довгу паузу і завершив:  --  Він зараз в реанімації.
  --  А де документи?  --  закричав раптом Касімов, і М'ясников подумав, що той дійсно може ні про що не підозрювати.
  --  Вони пропали,  --  хрипко видушив він і кинув трубку.
        Може, він не правий, і Касімов тут ні при чому?    Але, окрім них двох, ніхто не міг знати про поїздку Кондакова.    А це могло означати лише одне -- Рашид Касімов вирішив не ділитися з ним і присвоїти всі гроші.    Схоже, чутки про те, що Касімов купив собі віллу десь у Європі, не позбавлені підстав.    Треба бути обережнішим  із цим типом, що давно пов'язав свою долю з наркомафією.   Однак, передусім слід з'ясувати, що сталося з грішми.   Якщо в Цюріху хтось встиг спрацювати раніше, винного не треба шукати.   Це може бути тільки Рашид Касімов.
        М'ясников спохмурнів.   У такому разі він зобов'язаний зробити потрібні кроки і подумати про запобіжні заходи.    Він викликав до себе начальника служби безпеки банку.   Через п'ять хвилин у кабінеті з'явився високий, сутулий, худорлявий, зі впалими щоками і землистим кольором обличчя  Михайло Потапенко.    Колишній співробітник КДБ генерал Потапенко був давнім другом М'ясникова.   Після дев'яносто першого року він залюбки прийняв його запрошення посісти місце керівника служби безпеки одного з найбільших і значних банків держави.    Втім, у цьому не було нічого дивного.   Практично всі великі банки мали у власних службах безпеки колишніх співробітників КДБ і МВД.
         Потапенко, не питаючи дозволу, пройшов до столу, сів навпроти.
  --  Я сьогодні вже спостерігав вашу лихоманку,  --  і про Кондакова все знаю.    Завтра наш співробітник вилетить до Будапешта, щоб розібратися на місці.    Ми дізналися, в якій він лікарні.    Говорять, поки живий.
  --  Може, він сам викинувся з вікна?  --  припустив М'ясников.
         Потапенко усміхнувся:
  --  Ти ж його добре знаєш.    Типовий піжон.    Щоб він сам викинувся з вікна?   Ніколи в житті не повірю в це.    Тільки в тому випадку, якщо його дійсно хотіли вбити.   І, звісно, не ревнивий чоловік, який прийшов шукати жінку.    З відчаю такі типи можуть бути і хоробрими, щоправда, у випадку безвиході.
  --  Ти що, весь час сидів у банку?
  --  А як ти думаєш?   Цілий день зі своїми хлопцями шукав Кондакова.   Я вважав, що знадоблюсь тобі раніше.   Пізно ти про мене згадав.    Котра година -- тобі відомо?
  --  Відомо,  --  кивнув М'ясников.  --  Я весь час думаю, хто міг знати про візит Кондакова до Будапешта.   
  --  Вже з'ясовуємо.   У нас про це знали душ десять.   Але всім їм стало відомо тільки вчора.   Підготуватися і провести акцію практично неможливою.   Просто забракне часу.   Звідси можна зробити висновок:   або хтось з наших працює на іншу сторону, а це ми зараз перевіряємо, або про візит Кондакова знає хтось  ще.
  --  Саме так, "хтось",  --  злісно мовив М'ясников.  --  Знав ще один чоловік, який міг бути дуже зацікавлений в тому, щоб Кондаков не долетів до Цюріха.   І знаєш, хто?
  --  Знаю,  --  зробивши зусилля м'язами лиця, Потапенко усміхнувся.
  --  Звідки?  --  здивувався М'ясников.
  --  Здогадався.  --  Потапенко взяв зі столу олівець, лист паперу, написав ім'я і прізвище:  "Рашид Касімов".  --  М'ясников прочитав, спохмурнів ще більше і кивнув.   Потапенко дістав запальничку, клацнув, підніс її до паперу.   Потім кілька секунд стежив, як він горів.   Лише коли в попільниці зостався лише попіл, тяжко підвівся з крісла.  --  У мене у відділі не було жодного випадку зради.   Жодного проколу.   Знаєш чому?
         М'ясников понуро мовчав.
  --  Тому, що я нікому не вірив,  --  завершив Потапенко.  --  Ти не хвилюйся.   Ми вже вживаємо заходи.   Я свою платню звик відробляти.   Наші завтрашні кур'єри вже під наглядом моїх хлопців.
  --  Яких хлопців?  --  не зрозумів банкір.
  --  Надійних,  --  багатозначно сказав начальник служби безпеки.  --  Думаю, що на відміну від Кондакова, вони долетять до Цюріха в більшій цілості.    Ви сказали "нашому другу", хто саме летить до Цюріха?
  --  Сказав,  --  неохоче зізнався М'ясников.
  --  Тоді все правильно.   Якщо сьогодні  що-небудь станеться, ми вже можемо не сумніватися.    У будь-якому разі це будуть його люди.   Сьогодні до ранку ми все дізнаємось.
         М'ясников мовчав.   Він гадав, якими фінансовими потрясіннями для банку може обернутися його остаточний розрив з таким важливим для  будь-якого фінансиста клієнтом, як Рашид Касімов.
         А Мальчиков їхав до себе додому в вагоні метро і розмірковував про завтрашнє термінове відрядження  до Швейцарії.    Він не любив авто і, хоч купив майже новенький "БМВ", який волів віддати сину, по-старому продовжував користуватися звичним для нього Московським метро.
        Звиклий до магії цифр і звітів, він був по натурі трохи неуважною людиною, тому не помічав оточивших його в вагоні метро людей.   Для нього всі вони були розмитим натовпом, в якому він не вирізняв ні виразів на обличчях пасажирів, ні  будь-яких  інших особливостей, поки хтось зі знайомих не гукав до нього.   От і зараз, перебуваючи майже в порожньому вагоні, він не звернув уваги на двох молодиків. які встигли проскочити у двері слідом за ним і прилаштувалися майже поряд.
        Доїхавши до потрібної йому станції, він забрав свій старий портфель, з котрим майже ніколи не розлучався, і вийшов з вагона, знову не помітивши, що двоє незнайомців послідували за ним.   Він втомлено пішов до ескалатора.   В цей час на станції майже не бувало людей.   Район міста був типовий "спальний".   Він став на ескалатор, витяг з кишені хустку.   В метро спрацьовував якийсь невідомий йому принцип вентиляції.   Коли станція була переповнена людьми і на ескалаторі не бувало місця, навіть, для його портфеля, він почувався  впевнено і повітря вистачало.   А ось, коли залишався майже сам у великому просторі станції, він починав задихатися, сильно кашляючи;  він витер хусткою лице і нерішуче зробив кілька кроків нагору, мовби збираючись прискорити рух ескалатора.  
        Озирнувся.   Нижче, приблизно метрах в двадцяти, підіймались двоє молодиків.   Один із них, вдягнений у шкіряну куртку і світлі брюки, чимось невловимо нагадував Мальчикову власного сина.   Втім, син не любив метро, волів їздити на подарованому батьком автомобілі.
         Його дім був зовсім поряд з метро, і він, вийшовши з підземного переходу, який служив одночасно і виходом зі станції метро, поспішив до нього.   До корпусу можна було пройти по вулиці, але, після того, як два місяці тому тут почали ремонт, треба було або продиратися через багнюку і будівельні завали, ризикуючи зламати собі шию, або через сусідні прохідні двори, темні і погано освітлені.    Трохи повагавшись, він вибрав другий шлях.   Не хотілося бруднити черевики, куплені зовсім недавно по скаженій московській ціні за двісті доларів.   Доводилося  відповідати місцю  праці.
         Мальчиков пройшов один двір, другий.   І вже бачив вогні свого дому, коли з темряви виросли дві похмурі фігури.   Прибульці дивилися на нього з якоюсь цікавістю.
  --  Добрий вечір, батя,  --  звернувся один із них з характерним південним акцентом.  --  Закурити не знайдеться?
         Він був досить досвідченою людиною, щоб знати, які фрази промовлять затим ці незнайомці.    І тому вирішив трохи випередити події.
  --  Хлопці,  --  примирливим голосом промовив він,  --  я тут поряд живу.   Дуже втомився, пропустіть мене, будь ласка, не треба  приколюватися.
  --  По-моєму, він нам грубіянить,  --  сказав другий, похмурий амбал з квадратними плечами і виглядом дебіла.
  --  Точно,  --  підтвердив південець,  --  дійсно, грубіянить.
          Вони підступили до Мальчикова.    Блиснуло лезо ножа.
  --  Давай портфель, дядьку,  --  зажадав південець.
          Мальчиков зітхнув, підіймаючи портфель, і в цю мить за його спиною пролунав чийсь упевнений голос:
  --  А ви не поспішаєте, хлопці?
          Він озирнувся.   Здається, ці двоє їхали разом з ним у метро.   Один із них був той самий, схожий на його власного сина.   Невже вони зважаться втрутитися?   Це було зовсім не схоже на сучасну московську мораль.
  --  Забирайтеся,  --  презирливо сказав амбал незнайомцям, які виникли,  --  нам ще оборонців бракувало.
  --  А ти, хлопець, видно, гарячий,  --  спокійно усміхнувся один із чоловіків, які стояли позаду Мальчикова.
  --  Ах ти...  --  ступив амбал до того, який говорив, але зробити нічого не встиг.
          Несподівано захисник випередив його, завдавши короткий сильний удар прямо в обличчя.    Амбал похитнувся, але не впав.   Південець, його напарник, пробурмотівши якусь лайку, кинувся до кривдника з ножем і раптом зупинився -- другий, не знати звідки взявся, захисник дістав пістолет.
  --  Ви йдіть,  --  ласкаво сказав він Мальчикову,  --  ми самі тут розберемося.
         Мальчиков зрозумів, що неочікувані рятівники виникли не так вже випадково, але, не промовивши нічого, лише кивнув на прощання і поспішив до свого дому.
         "Здається, пронесло", -- подумав він, забігаючи у свій двір.   Цікаво, звідки взялись ці захисники?   Він набрав номер коду на вхідних дверях до під'їзду.    В цю мить з того боку, звідки він щойно прийшов, почувся постріл, другий.   Він швидко відчинив двері, зайшов, зачинив.   І вже спокійно, адже був майже вдома, під надійним захистом, повільно пішов до сходів, роздумуючи, що там могло статися.   І майже відразу отримав важкий удар по голові.
          Мальчиков не впав.   Невідомий, що стояв за його спиною, дбайливо  підтримав його обм'якле тіло і лише затим обережно, щоб не було шуму, опустив на східці сходів.
          Мальчиков вже не відчував, як його спритно і швидко обшукали і вирвали з рук портфель.   Ігната знайшли через двадцять хвилин у під'їзді власного дому.   Викликана "швидка допомога" констатувала сильний струс мозку і важку черепну травму.   М'ясников довідався про це о п'ятій годині ранку.   І більше вже не спав цієї ночі.

10

ПРОДОВЖЕННЯ  ПОДІЙ.
ДЕНЬ  ПЕРШИЙ

         Будь-який дилетант, який взявся за мою роботу, вжахнувся б.   Людині є де сховатися на нашій великій планеті.   Здається, стільки міст і селищ, країн і континентів, що можна загубитися на  будь-якому з них.    Насправді це далеко не так.   Якщо ви шукаєте певну особу, то в неї може бути дуже мало місць, куди можна поїхати, маючи величезні гроші.
         Така людина, як Касімов, не могла поїхати в Мангумбу, котра знаходиться в Конго, на кордоні з Заіром.    Ви ніколи не чули про таке містечко?   Дуже добре.   Напевне, ніколи не чув про нього і мій "клієнт".    Викиньте це містечко з голови, я просто привів його в якості прикладу.    Забезпечена людина бажає користуватися всіма благами людської цивілізації, насолоджуючись комфортом, який дають великі гроші.    Куди може сховатися людина, маючи великі гроші?
         Це перше питання.    Друге питання:  в які країни міг отримати візу Рашид Касімов?   Судячи з того, що він не отримував візи в Швейцарію, можна зробити два висновки.   Або він має спільника, котрому безмежно довіряє.   Або він сам жив у Швейцарії, але під іншим прізвищем.   Друге більше схоже на правду.   Бізнесмени такого рівня рідко довіряють  кому-небудь  свої секрети.    А надто  пов'язані з великими грошима.   Мої замовники примудрилися перевірити всі дані через швейцарське посольство, вийшли навіть на міністерство іноземних справ Швейцарії, пересвідчившись, що Рашид Касімов не запрошував і не отримував візи в Швейцарію.   
         Звідси випливає, що паспорт був вироблений давно і візу він отримував у іншій державі.   А перевірити всіх іноземців із країн СНГ, які відвідали Швейцарію за останніх півроку, було не під силу, навіть, моїм замовникам.    А мені самому треба було виходити з твердого факту, що Касімов, все-таки, побував у Швейцарії.
         Хлопці, яких представляв мій "власник скотобойні", як я його для себе окреслив, зуміли проявити ініціативу і, навіть, певну видумку.    Вони з фотографією Касімова проїхали по всіх готелях Цюріха, припустивши, що він міг зупинитися в готелі під чужим прізвищем.   Все було безрезультатно.   Чоловік з таким лицем в Цюріху не зупинявся в жодному з готелів.
         Ви відчуваєте, яку велику роботу вони проробили?   І як легко можна було б знайти Касімова, будь він менш уважним і не таким спритним.    Подібно, він передбачив, що його будуть шукати з особливою настійливістю, і вжив необхідні запобіжні заходи.    І хоча мені від цього тільки важче, тим не менше, він молодець, передбачив, навіть, такі дрібниці.
        Читаючи досьє уважніше, я звернув увагу на підтвердження із швейцарських банків про те, що гроші переказував і знімав з рахунків чоловік, дуже схожий на Касімова.   Коли його фотографію пред'явили службовцям банку, вони підтвердили, що приходив саме він, із чого виникало, що в московській могилі лежить зовсім інший чоловік.
        Підбиваючи підсумок, можна констатувати, що ніхто не знав, куди він міг виїхати і, найголовніше, під яким прізвищем.    І в яку країну одержував візу.   Тепер треба було дізнаватись усе по черзі.      
         Мої замовники сумлінно обійшли не тільки всі готелі в Цюріху.   Вони побували навіть у всіх приватних пансіонах, показуючи фотографію Касімова.   Проте, так і не змогли нічого довідатись.   У мене трохи інший метод пошуку.    Я сам довгий час таївся від усього світу і приблизно знаю, як це краще робити.    Касімов провів у банку цілий день, але він мав розуміти, що за один день може не впоратися.   Виходить, він мав вироблений план дій.   А план міг включати в себе зупинку  де-небудь  недалеко від Цюріха, щоб мати можливість приїздити і виїжджати на потягу, не покладаючись на льотний розклад  пізно восени.
        У нього були свої  "Леньки" в Швейцарії, це ясно.    Лишається їх вичислити.   При цьому місце його проживання має відповідати кільком факторам.   По-перше, бути пов'язане з Цюріхом залізничним або автомобільним сполученням, щоб він міг швидко добратися до міста і так само швидко його покинути.    По-друге, місце його проживання повинне мати вихід на великі міста, де є аеропорти, звідки він міг відразу вилетіти.   Отже, вибір не такий вже великий.    Принаймні, вже окреслюється конкретніший район пошуку.    І дуже важливо, що він навряд чи лишився в самій Швейцарії.    Психологічно це майже неможливо, він би почувався тут непевно, хоча міг би і використати подібний трюк.    Але в Швейцарії дуже складні імміграційні закони, і кожного іноземця, який хоче лишитися в країні, обов'язково реєструють і беруть на облік.   Людина з такими грішми просто не могла б сховатися в маленькій Швейцарії.   Вірніше, я сказав неправильно, звичайна людина, звісно, могла б протриматися кілька тижнів чи місяців.   Але не з такими грішми, як у мого клієнта.    Суми просто зобов'язують не ховатися в гірському альпійському селі.
          В досьє я не знаходив відповіді на дуже важливе запитання.    Чому мої замовники, які володіли, судячи з документів, неймовірними зв'язками і можливостями, просто не звернулися в ці швейцарські банки з проханням з'ясувати, куди були переказані гроші з рахунків.    Адже замовники, судячи з усього, люди дуже навіть державні.  Тоді в чому причина їхнього разючого невігластва?   Чи вони принципово не хотіли цього робити?   А може, просто не могли?    І тоді деякі факти виглядають зовсім по-іншому.
        Як не крути, а доведеться летіти до Швейцарії, щоб розібратися на місці.   І навряд чи я впораюсь за один день.    По-перше, не знаю мов, по-друге, поки що не маю візи.   А замовники дали мені такий нереальний строк.    У будь-якому разі треба телефонувати "власнику скотобойні", щоб він дав мені перекладача і скоріше оформив візу.   Наступного дня я йому телефоную, звісно, з іншого району міста.    Мені не потрібні неприємності з наймачами.    Але той, як істиний професіонал, не ставить мені зайвих запитань.   Просто говорить, що відрахує з мого строку два дні, які знадобляться на оформлення візи.
  --  Ви думаєте, він  все-таки  в Швейцарії?  --  цікавиться цей неприємний тип.
  --  Поки нічого не думаю.   Вважаю, що пошук треба починати звідти.
  --  Ми перерили весь Цюріх і всі ближні міста і селища.    Мої люди провели там більше трьох місяців, ми не знайшли жодних слідів.   Чому ви вважаєте, що ви розумніший за всіх моїх людей?
  --  Так вважаєте ви самі,  --  змушений нагадати я,  --  інакше не стали б мене запрошувати.
         Він, навіть, хмикнув від задоволення.   Йому подобається такий несподіваний удар.   І він розписується у своїй поразці.
  --  Згоден.   Ви маєте закордонний паспорт чи його треба виробити?    Тоді вам доведеться прислати нам свої фотографії і бажано ім'я, на яке ви хотіли б отримати документи.
         Це вже дуже цікаво.    Скидається на те, що він не просто "власник скотобойні", але "головний м'ясник" у якомусь відомстві.
  --  Я маю паспорт,  --  сухо говорю я,  --  на ім'я Махрушкіна.   Пришлю його вам сьогодні.   Передам через Глухаря.
  --  Цікаве прізвище,  --  сміється співрозмовник.  --  Більше у вас немає ніяких прохань?
  --  Є.   Ще одне.   Можете включити його в рахунок, заплативши частину мого гонорару.   Мені потрібен перекладач, який добре володіє англійською і німецькою мовами.    Бажано ці дві мови.
  --  Легше знайти двох перекладачів,  --  бурмоче "головний м'ясник".  --  Де я вам знайду таку людину?
  --  В такому разі, давайте двох,  --  згоджуюсь я,  --  але завважте, що візи їм треба зробити, як і мені, дуже терміново.   Щоб ми могли виїхати разом.   Майте на увазі, я готовий платити їм хорошу платню.    Але мені потрібні висококваліфіковані перекладачі.   І бажано, не балакуни.
  --  Гаразд,  --  незадоволено погоджується він.  --  Ви ще не почали шукати, а вже висуваєте стільки потреб.   З вами важко працювати, Лівша.
         Треба відразу класти край таким фамільярностям, звертання тільки на "ви".
  --  Я можу і відмовитися,  --  відповідаю сухо,  --  слава Богу, я не витратив з ваших грошей жодного долара.
         Це йому не подобається.    Дуже не подобається.
  --  Не клейте дурня,  --  суворо говорить співрозмовник.  --  Перекладачів ми вам знайдемо.   Це не проблема.    І не треба так зразу відмовлятися.   Вийти з гри вам буде доволі складно.    Ви ж розумна людина, маєте все розуміти.   Або ви знайдете нашого клієнта, або ви його не знайдете.   Третього варіанта не буде.   Ніяких відмов ми не потерпимо.    Ми ж з вами не в іграшки граємо.   І не загубіть його досьє.
         Приблизно так я і думав.    Вони вже міцно тримають мене за зябра.   Ніхто не дозволить мені вийти тепер із цієї гри.    Після прочитання досьє стає ясно, які сили стоять за розшуками зниклого комерсанта.   Вони не потерплять, щоб їх дурив однорукий інвалід, навіть, такий професіонал, як я.    Вони мене просто прихлопнуть, як муху.    І розмажуть по стіні.    Але я маю невеличку перевагу перед "головним м'ясником", про яку він, навіть, не підозрює.   Він нічого не знає про "третій варіант".    Він, навіть, не замислюється про нього.    А я завжди тримаю на думці, про запас, саме цей третій варіант, який дозволяє мені почуватися трохи певніше.
         Весь наступний ранок я, відіславши паспорт, вивчаю досьє, звертаючи увагу на ті дрібнички, котрі на початку пропускав.   Тепер я майже напам'ять знаю біографію мого підопічного.    Поступово я мовби вживаюсь в нього, в його недоліки і позитивні якості.   Тепер я знаю його сильні і слабкі риси характеру, його друзів і близьких, його звички, навіть, улюблені напої.   Я знаю про нього все, більше, ніж все.   Але не знаю поки головного -- де він тепер перебуває. 
         Найцікавіше, що, судячи з досьє, Касімовим цікавляться перш за все у Москві і, схоже, "головний м'ясник" сидить у Ленінграді виключно через мене.    Уявляю, скільки неприємностей я можу накликати на себе, якщо насправді мені прийде до голови відмовитися від цього діла.    З іншого боку, мій паспорт певно вже відіслали до Москви, щоб проставити візу в швейцарському посольстві.    Невже вони дійсно зможуть впоратися за два дні?    Це було б зовсім непогано.    Ввечері цього першого дня, котрий у мене все одно відрахують, я телефоную "м'яснику".
  --  Вам не набрид  Ленінград?  --  запитую, поки він не встиг опам'ятатися.
  --  В якому сенсі?  --  Здається, він все-таки  здивований.
  --  Давайте перенесемо наші зустрічі в столицю,  --  пропоную я.  --  Ви ж через мене сидите тут, а я почуваюся трохи винним.
         Цей тип явно з гумором.    Він прекрасно розуміє і миролюбно відповідає:
  --  Гаразд.    Переїдемо із Санкт-Петербурга до Москви.   Я полечу сьогодні вночі.   Коли ви зможете мені подзвонити?
  --  Післязавтра вранці, як і домовлялись.    Тільки скажіть, куди дзвонити.
         Він диктує номер телефону, а я його запам'ятовую, як завжди, не записуючи.   В нашому ділі зайві папірці і погана пам'ять так само шкідливі, як і надто хороша пам'ять.   Все треба пам'ятати, але вміру.    А якщо пам'ятаєш, то не згадувати ненароком.
  --  Ви все зрозуміли?  --  запитує мене "головний м'ясник".
  --  Все,  --  люб'язно говорю я,  --  тільки у мене до вас одне прохання.
  --  Всього одне?    Про перекладачів я пам'ятаю.    Завтра мені обіцяли їх знайти.
  --  Ні.   Цього разу легше.   Будь ласка, ніколи не називайте моє місто Санкт-Петербургом.    Мені це неприємно.    Називайте його Ленінградом.
          Він сміється.
  --  Ще бракувало, щоб ви були ідейним комуністом.
  --  Ні.   Я ідейний ідіот.   Просто у мене такий бзик.    Вас не дуже обтяжить моє прохання?
  --  Не дуже,  --  весело говорить він.  --  У мене до вас теж одне прохання.    Тільки відповідайте, якщо можна, без вивертів.   Ви дійсно припускаєте, що спроможні знайти людину, яку ми стільки шукали?
           Я мовчу.   Вочевидь, він і сам в цьому сумнівається.    "Головний м'ясник" звісно, професійний "хірург", і йому неприємно, що його операцію довірили якомусь місцевому знахарю чи шаману, який не зовсім розуміє, про яку важливу операцію йде мова.   Приблизно все це я вловив у його запитанні.    І зрозумів, що мушу відповісти максимально прямо, як він і просив.
  --  Ви що-небудь чули про "третій варіант"?
  --  Про що?  --  Звичайно, він ніколи про це не чув.   Адже це мій власний винахід
  --  При кидку будь-якої монети існують два варіанта,  --  охоче пояснюю я замовнику.  --  Або перший варіант -- монета впаде на "орла", або другий варіант, коли випадає "решка".
  --  А який же тоді "третій варіант" ?  --  підозріло запитує "головний м'ясник", почасти припускаючи, що я знову почав клеїти дурня.
  --  Це той неймовірний випадок, коли монета падає на ребро.   Або зависне в повітрі, не долетівши до землі.    Ось це я і називаю третім варіантом.   У виняткових випадках буває і таке.
          Він мовчить.   Довго мовчить, вочевидь, переварюючи сказане.
  --  Добре,  --  говорить він нарешті,  --  поставимо на третій варіант.   Це, як "зеро" в рулетці.    Не чорне і не червоне.   Тільки там цифра -- "нуль", а у вас, я надіюсь, випаде зовсім інша цифра.
           І опускає слухавку.    Все-таки, йому не сподобався цей варіант.    Напевно, як і всім, хто мав зі мною справу.    Я ж точно знаю, що третій варіант -- реальність.   І випадає не так вже рідко.   Може, частіше, ніж "зеро" в рулетці.

11

ЗА  ШІСТЬ  МІСЯЦІВ  ДО  ПОДІЙ

         Кирилу Петровичу подзвонили біля п'ятої години ранку, схвильований голос Потапенко розвіяв залишки сну.
  --  Терміново приїдь на роботу,  --  навіть не просив, а майже вимагав начальник служби безпеки,  --  машину ми за тобою вже вислали.
  --  А що сталося?!  --  закричав М'ясников, втрачаючи самовладання.
  --  Наш Ігнат Мальчиков поранений.    Зараз він у реанімації.   Важка черепно-мозгова травма, лікарі побоюються за його життя.
  --  А де були твої люди?  --  розлючено запитав банкір, вже нічого не тямлячи від гніву.
  --  Ми послали за тобою машину з охороною,  --  замість відповіді сказав Потапенко,  --  терміново приїдь  сюди.    Ти нам потрібен.
         М'ясников здогадався, що подальша розмова  по телефону просто небезпечна, і відімкнувся.    Одягаючись, він ніяк не міг знайти свій ремінь, через що розізлився остаточно і навіть упустив світильник, що стояв у кабінеті.   А коли на дзенькіт розбитого скла вийшла дружина, він просто накричав на неї.
         Коли він приїхав до банку, було вже доволі світло.    Його вразила присутність стількох людей.    "Невже всі вони у підлеглості Потапенко?" -- промайнула чомусь тривожна думка.    Здається, він зовсім нічого не знав про власну службу безпеки.
         В його приймальні знаходились двоє незнайомих людей, а в кабінеті влаштувався сам начальник служби безпеки.    Побачивши М'ясникова, він похмуро кивнув, мовби був тут хазяїном.    Ошелешений від проблем, що звалилися, М'ясников пройшов до свого столу, але сів, чомусь, навпроти Потапенко, а не на своє звичне місце.
  --  Вночі вчинено напад на Ігната Мальчикова,  --  повторив Потапенко.  --  У нього відняли портфель, а самого вдарили по голові.   Лікарі поки що до нього нікого не пускають.
  --  Де ж була твоя охорона?  --  втомлено запитав М'ясников.
  --  В тому то й справа.   На нього напали двоє невідомих поряд з домом, і мої хлопці його підстрахували.   Змогли нейтралізувати нападників і дали йому можливість піти.   Але в під'їзді його дому виявився хтось ще, він і гупнув Ігната по голові.   Сподіваюсь, у портфелі нічого цінного не було?
  --  Не було,  --  злісно відповів М'ясников,  --  ми думали послати всі документи вранці в аеропорт.   А як Суркова?   Може, її теж "гупнули по голові"?
  --  З нею все гаразд,  --  заспокоїв Потапенко,  --  вона вдома і зараз спить.
  --  Ну, слава Богу, хоч її не торкнулися.   Ви дізналися, хто були ці нападники?
          Потапенко ствердно кивнув головою.
  --  Ми своє діло знаємо.    Я дилетантів у себе не тримаю, у мене працюють тільки "колишні", хоча ти іноді й бурчиш, що ми багато грошей вимагаємо.
  --  Хто?  --  перервав його багатослів'я  М'ясников.
  --  Одного із нападників ми прибрали.    Другий зараз внизу, в нашому підвалі.
  --  У сховищі?  --  підскочив М'ясников.  --  Зовсім з глузду з'їхав!   Туди ж не можна пускати сторонніх.
  --  Він нікому нічого не розповість,  --  заспокоїв його Потапенко,  --  ти не хвилюйся, Кирило Петровичу.
  --  Як ви туди потрапили?   А сигналізація?
  --  Не дурій,  --  ласкаво сказав Потапенко,   --  ми ж самі забезпечуємо службу безпеки, а отже, знаємо, як відключити сигналізацію.
  --  Надто багато знаєте,  --  не витримав М'ясников.  --  Ходімо подивимось, хто це був.
          Він вже підвівся, щоб іти донизу, але раптом різко обернувся до начальника служби безпеки.
  --  А що означають твої слова -- "одного прибрали"?
  --  Те й означають,  --  холоднокровно відповів Потапенко.
         М'ясников охнув, якось  розгублено повертів головою і сів у крісло.
  --  Вбили, чи що?  --  запитав він трагічним голосом.
  --  Ні,  --  спокійно сказав Потапенко,  --  звичайно, ні.    Просто якийсь хуліган поліз на моїх людей з ножем.    От вони і захищалися.    Це була типова самооборона.
  --  Що з ним стало?
  --  Помер,  --  коротко сповістив Потапенко.
  --  Господи,  --  зітхнув М'ясников,  --  тільки цього мені бракувало.   Вся репутація банку до бісової матері.    Почнуть писати, що ми пов'язані з мафією.
  --  Знову ти нас недооцінюєш, Кирило Петровичу,  --  Потапенко зробив спробу усміхнутися.  --  Ми ж не хочемо банк підводити.   І тебе разом з ним.    А хлопці, що стріляли, працюють зовсім у іншій охоронній фірмі, яка до нашого банку не має жодного відношення.
        М'ясников у черговий раз подумав, що у нього надто розумний начальник служби безпеки, який у будь-який момент може взяти його за горлянку.    Але зараз треба було вирішувати проблему з грішми, що лишилися у швейцарському банку.   Він мовчки встав і вийшов з кабінету.    Потапенко пішов слідом за ним.
        Спустившись у ліфті на перший поверх, вони пройшли ще нижче, у сховище.    Двері до нього були відчинені, повсюди горіло світло.   М'ясников, непевно озираючись, ніби чекаючи побачити бандитів, зайшов до приміщення.    Слідом безшумно рухався Потапенко.
         До решітки, яка  відокремлювала їх приміщення від наступного, був прикований хлопець років двадцяти п'яти.    Обличчя його представляло один суцільний синець.   На підлозі виднілися криваві плями.    Вочевидь, з ним вже серйозно поговорили, бо хлопець хлипав, намагаючись облизнути розпухлі губи.    Поряд стояли два охоронці, які наглядали за ним.     
         М'ясников спохмурнів:  лише цього бракувало.    В його банку вже застосовують тортури.    Він бридливо покосився на охоронців і підійшов ближче.
  --  Ну, що тут у вас?
         Потапенко стояв позаду.
  --  Він знову замовк?  --  запитав начальник служби беспеки.
         Один із хлопців ліниво тицьнув прикованого до решітки кулаком.
  --  Говори, гнида!
  --  Нас послав...   нас послав...   Рінат Хайфулін...  --  почав нещасний, давлячись слізьми,  --  він наказав...   він наказав,  щоб ми простежили за... Пальчиковим... Мальчиковим...   Щоб простежили і відняли портфель, якщо... у нього буде.   Якщо буде.   Ось і все.
          М'ясников спохмурнів.    Хайфулін -- близький друг Касімова.   Про те, хто має полетіти завтра до Швейцарії, знав лише Рашид Касімов.    Сумнівів не лишалося:  саме Касімов організував напад на Кондакова в Будапешті.   Він же спробував тепер прибрати Мальчикова.    Отже, все ясно.    Рашид вирішив зіграти в одинака.     М'ясников подумав, що надто великі гроші запаморочили голову цьому бізнесмену.
  --  Більше нічого?  --  запитав він суворо.
  --  Нічого.
  --  Все ясно.  --  М'ясников повернувся, щоб піти, але побачив лице Потапенко.   Той покачав головою, наче вимагаючи затриматися.    Здається, цього вечора він відчував себе хазяїном стану речей.
  --  В чому справа?  --  суворо запитав М'ясников.    Охоронець має відчути, хто тут головний.    І всі мають відчувати.  --  Що ще в тебе?
  --  Він не знає, хто напав на Мальчикова,  --  сповістив Потапенко.
  --  Як не знає?  --  М'ясников нічого не розумів.  --  Вони й напали.
  --  Вони напали удвох.   Але крім них, Хайфулін нікого не посилав,  --  доброзичливо пояснив Потапенко, видно, помітив нервовість банкіра, і почав усвідомлювати, що трохи перегинає зі своєю незалежністю.
  --  Як це не посилав?  --  здивувався М'ясников.  --  А хто тоді напав на нашого співробітника?
         Він запитав це взагалі, звертаючись до Потапенко.    Але один із хлопців, що стояли поряд, сприйняв це  за запитання, звернене до бранця.    І, вдаривши його короткою еластичною палицею по нирках, прикрикнув:
  --  Чуєш, тебе питають!
  --  Перестаньте!  --  обурився М'ясников, уже не стримуючись,  --  влаштували в банку катувальну камеру.    Геть звідси, ви обидва!    Чуєте, геть звідси!
          Обидва хлопці розгублено подивилися один на одного, на Потапенко.   Видно, вловивши в його особі згоду, вони  мовчки  вийшли з приміщення.
  --  І щоб я їх  ніколи більше тут не бачив!  --  продовжував бушувати банкір.
         Потапенко мовчав, розуміючи його стан.
  --  Скільки людей послав Хайфулін?  --  запитав М'ясников, вже звертаючись до бранця.
  --  Нас двох,  --  схлипнув той, збагнувши, що цей нервовий чоловік тут головний і від нього тепер залежить його власне життя.
  --  Може, він послав ще кого-небудь?  --  припустив Потапенко.
  --  Ні,  --  вперто відповів бранець,  --  тільки нас.   Він наказав відняти портфель, але не торкати самого Мальчикова.    Говорив, що він має бути цілим і неушкодженим.   Йому завтра кудись летіти.
  --  Сука Рашид,  --  прошепотів М'ясников,  -- це все його рук справа.
         Потапенко стиснув його лікоть, немов просив не проявляти передчасно емоції.
  --  Він велів не торкати нашого співробітника?  --  уточнив Потапенко.
  --  Так,  --  видихнув бранець.
  --  Все ясно,  --  кивнув Потапенко,  --  ми можемо піднятися нагору.
  --  А що буде з цим?  --  показав М'ясников на прикованого до решітки хлопця.  
  --  Завтра ми його відпустимо,  --  незворушно відповів Потапенко.  --  Адже ми дізналися все, що хотіли.
         Хлопець заплакав.   Вочевидь, зрозумів так, що його не збираються вбивати.
         М'ясников знову спохмурнів, але, не сказавши більше ні слова, вийшов із приміщення.    Піднімаючись по сходах, він побачив біля входу обох катів і мовчки пройшов повз них.    Потапенко, який піднімався слідом, сказав своїм підлеглим досить голосно, щоб почув банкір:
  --  Завтра його відпустите...
         І, коли один із них розуміюче кивнув, він дуже тихо додав:
  --  У сусідню каналізацію.
         Хлопці весело закивали, але М'ясников був уже далеко.   Коли вони піднялися в кабінет, він, не стримуючись, стукнув кулаком по столі:
  --  Виходить, все це Рашид Касімов!    Крім нього, ніхто не міг такого організувати.    Я розмажу його по стіні.   Розкажу про його махінації таким людям, що вони залишать від нього мокре місце.
  --  Стривай,  --  перервав його Потапенко,  --  у нас, здається, виявився якийсь незбіг.
  --  Я йому покажу,  --  бурмотів М'ясников,  --  він ще не знає, з ким зв'язався.   Якщо я тільки подзвоню і розкажу власникам грошей;  що він хоче з ними зробити, його розріжуть на кусочки.    І всіх його людей -- також.
  --  Це не його люди забрали портфель,  --  перебив Потапенко.
  --  Що?  --  не зрозумів банкір.
  --  Це не його люди забрали портфель,  --  чітко вимовляючи, повторив Потапенко.
  --  Ну так,  правильно.   Це зробили люди Хайфуліна.
  --  Це не їх люди забрали портфель,  --  знову заперечив Потапенко.
  --  Нічого не розумію,  --  розгублено поглянув на начальника служби безпеки М'ясников,  --  як це не вони?   А цей хлопець?
  --  Їм наказали тільки забрати портфель,  --  нагадав Потапенко.  --  Я знаю Хайфуліна.   Та й Рашид Касімов зовсім не телепень.    Навіщо їм нападати на нашого співробітника?   Навіщо гепати по голові, ризикуючи вбити і напевно знаючи, що тепер він при жодних обставинах до Цюріха вже не поїде.
  --  Але ж це лише вони знали про поїздку наших співробітників до Цюріха,  --  нагадав М'ясников, все ще не заспокоївшись.
  --  Правильно,  --  кивнув розсудливий Потапенко,  --  але для чого їм відправляти в лікарню Мальчикова?    Чи не краще просто забрати його документи, що вони і збиралися зробити.   А раптом у портфелі  Ігната Мальчикова нічого не буде, що і виявилось насправді.    Навіщо зразу бити його по голові?   Це тільки в тому випадку, коли вони не хочуть, щоб Мальчиков летів до Швейцарії.   Може, вони вже самі переказали гроші?
  --  Ні,  --  твердо проговорив М'ясников,  --  грішми займався наш банк.    Вони все ще там, у Швейцарії.
  --  Тоді навіщо Касімову відправляти в лікарню нашого співробітника?   І взагалі, навіщо йому портфель Мальчикова?    Може, гроші, все-таки, вже не там?
          В голосі Потапенко з'явилися якісь слідчі нотки, і М'ясников вражено подивився на нього.
  --  Ти мене підозрюєш?
  --  Я просто запитую.
  --  Ні, ти не просто запитуєш.   Ти мене підозрюєш.
  --  Я хочу знати, що відбувається.   І мені цілковито ясно, що люди Хайфуліна не стали б бити по голові нашого співробітника, якщо гроші все ще знаходяться у швейцарському банку.
  --  Звідки ти знаєш про гроші?  --  раптом згадав М'ясников.
  --  У мене посада така,  --  засміявся Потапенко,  --  я про все маю знати.
  --  Думаєш, там був ще хтось третій?  --  нарешті, збагнув банкір.
  --  Точно.   І цей "третій" не хотів, щоб Мальчиков летів до Швейцарії.   Точно так само, як не хотів пускати туди Кондакова.    Ти не знаєш, хто б це міг бути?
          М'ясников закрив очі.
  --  Прокляті гроші,  --  прохрипів він,  --  починаєш підозрювати кого завгодно.    Нікому не можна вірити.
  --  Ось це правильно,  --  кивнув Потапенко,  --  коли мова йде про дуже великі гроші, не можна довіряти нікому.    А мені можна.    Адже я зобов'язаний забезпечити твою безпеку.
  --  Кінчай прикидатися дурником,  --  сказав банкір,  --  треба терміново знайти цю падлюку Рашида і поговорити з ним відверто.   Справа надто важлива, щоб зволікати.
  --  У вас мало часу?  --  зрозумів Потапенко.
         М'ясников зиркнув на нього.    Його старий знайомий виявився надто досвідченим чоловіком, щоб від  нього щось приховувати.
  --  У нас мало часу,  --  кивнув він, виділяючи друге слово.

12

ПРОДОВЖЕННЯ  ПОДІЙ.
ДЕНЬ  ДРУГИЙ

         Ясна річ, до Москви я поїхав не заради зручності "головного м'ясника".    До того часу виникло кілька питань, котрі мені треба було вирішити саме в столиці.    Летіти літаком я не хотів.   Довелося їхати потягом.    Господи, що сталося з Росією?   Навіть, у фірмових вагонах пасажири зачиняються на ніч, остерігаючись пограбувань, сплять по черзі, чергують.   Або безпробудно п'ють, вже не остерігаючись нікого і нічого.
        Тільки не треба мене переконувати, що пиятика була завжди.   Була.   Але не така.   Раніше пили з задоволенням, розслаблялися, весело проводили час, відводили душу.    Тепер п'ють з надривом, з озлобленням.    А як тільки вип'ють, зразу звіріють.
         Словом, спати мені не дали, втім, на щастя, особливо круті рекетири у вагоні не з'являлися.   А троє юнців, які ввалилися, скоріш брали на переляк, скажено обертаючи очима і стверджуючи, що являються "санітарами зони".
         Мій сусід по купе, ризиковий мужик років п'ятдесяти, послав їх подалі, та таким відборним матом, що я просто отетерів від задоволення.    А коли один із юнців став діставати свого ножичка, він вихопив таку "пушку", що цих доморощених рекетирів і слід простиг.   Мужик прибрав свою зброю і, весело підморгнувши мені, пропонує випити.
  --  Не боїшся?  --   питаю я його після першої пляшки.  --  Можеш загриміти.
  --  Тут, на "залізці"?  --  Він засміявся так весело, що я зрозумів всю безглуздість свого запитання.  --  Та тут менти взагалі ніколи не бувають,   --  охоче пояснює мужик,  --  вони забули, як ці вагони виглядають.    А ті, хто пам'ятає, сидять в долі з цими,  --  показав він на двері купе.
  --  А "пушка"?  --  Я не вгамовуюсь.  --  Не боїтеся ось так носити її з собою?
  --  У мене дозвіл,  --  усміхається він, дістаючи якусь книжку, із котрої я розумію, що він працює десь в охоронній фірмі і може цілком легально мати при собі хоч цілий арсенал.   Це вже цікаво.    У мій час такого свавілля не було.
  --  Переконав,  --  киваю я, а сам думаю про свій чемоданчик.   В ньому, звісно, значно менше, ніж у мого "клієнта", причому частину "майна" я залишив Савелію, проте мій чемоданчик тягне на таку суму, за яку мене можна розрізати на дуже маленькі шматочки.   Неприємно провести ніч з людиною, яка при нагоді  і без такої, хапається за пістолет.
         Всю ніч ми п'ємо, а під ранок він відключається.   Не без моєї допомоги, розуміється.    При собі я завжди маю деякі специфічні пузирьки, котрі будь-якого бика звалюють.   Я його старанно обшукав.   Не вірю, коли людина зі зброєю так просто опиняється поряд з тобою.   Це ще треба перевірити.   Але все виявляється вірно.   Є посвідчення, видане однією московською фірмою, є дозвіл на зброю, паспорт.   Ім'я і прізвище в паспорті співпадають з даними в інших документах.   При собі чоловік нічого особливого не везе.    Звичний набір відрядного:  брудні сорочки, бритва, шкарпетки, хустки, навіть, кип'ятильник.    Втім, зазирнувши в паспорт, я звертаю увагу на цікаву деталь -- місце народження.    Це якраз те середньоазійське місто, з котрим у Касімова були пов'язані найцікавіші взаємини.   І звідки, як я дуже підозрював, приїхав мій замовник.   А таких збігів не буває.   Блефує мій "м'ясничок".    Охорону зі мною послав -- боїться, як би чого не вийшло.   
         Потім я беру провідника в оборот, і він відразу розколюється.   Зізнається, що в нашому купе мала  їхати зовсім інша людина.   Але цей тип сунув сто тисяч і велів провести його в це купе.   А другого "чайника" відправив на своє місце, в сусідній вагон.   Я, звичайно, вдячний йому за рекетирів, але не люблю коли мене обманюють.   Тому його пістолет викидаю.   На всякий випадок.   Хай потім пояснює, як провів цю ніч, а заодно і заяву в міліцію пише про пропажу своєї зброї.   Не дай Боже, бандити якісь знайдуть і вб'ють із нього хорошу людину.   От будуть проблеми у мого попутника і "власника скотобойні".
          Але номер пістолетика я записую.   Раптом згодиться, у таких випадках ніколи не знаєш, що може статися наступного дня.
          Я давно не був у столиці.   Якраз з того дня, коли стріляв у політика з готелю "Москва".   Його тоді пристрелили, але стріляв не я один.   Це я точно знаю.   Сам я стріляв два рази, а в політика пуляли чотири рази.   Напевно, потім, по дорозі в лікарню, знайшовся ще один "доброволець".   Мої кулі його лише поранили.   Він, виявляється, бронежилет носив.    А невідомий "благодійник" його потім і добив.   А мені, щоб всі сліди приховати, довелося придумати свою "смерть" і стільки місяців провести на Сибірі.
         Я сам інсценував свою смерть і знаю в подробицях, як це краще робити.   Мабуть, тому мене Глухарь і покликав.   Тепер я повинен згадати весь свій досвід, щоб знайти зниклого клієнта, який також вдало влаштував власні "похорони" і зник після Швейцарії.
         В його досьє вказане місце поховання на престижному Ваганьковському кладовищі.   По наївності своїй думав, що там тільки знаменитостей хоронять.   Хоча зараз справжні "знаменитості" --  це люди з великими грошима.   Усі решта -- шваль, пісок, багно.   Як багато змінилося у моїй країні за останні кілька років.   Виходить, що саме за цих виродків, які знаходяться при владі і подібні до відгодованих котів з лиснючими від самовдоволення пиками, я поклав свою руку в Афганістані.   Виходить, що заради таких, як мої замовники і клієнти, я став інвалідом, від дружини пішов, сина стільки часу не бачу.   Як подумаю про це, так вити хочеться від ненависті до них.   Навіть не знаєш, хто конкретно винний.   З одного боку, ці  нібито проти інших боролись.   Ті, старі пердуни, які штовхнули нас до Афганістану, були маразматиками, що вижили з розуму.   Ці, що так гнівно викривали їх, виявилися ще гірші.   Ті хоч вірили в якісь ідеали, нехай дурні, надумані, але ідеали.   А в цих за душою немає нічого.   Вони не вірять ні в Батьківщину, ні в дружбу, ні в ідеали.   Для них зрада -- звична норма.   Ви їхні очі бачили?   У тих, колишніх, були порожні і безбарвні.   У цих барвисті і брехливі.
        На Ваганьковському  могила Рашида Касімова вся в квітах.   Міститься на найпочеснішому місці, майже в центрі.   Як їм вдалося дістати це місце?   Невже спустошили чиюсь стару могилу?   Скидається на те.   Наша мафія безсмертна:  якщо треба, вони й не одну могилу порушать.   Весь час дивуюся, чому досі "хресних батьків" не хоронять біля Кремлівської стіни?   При їхніх грошах і можливостях, при масовій, зверху донизу, корупції можна було очікувати, що кілька свіжих табличок там з'явиться.   Може, мафії просто не подобається, коли спалюють тіла поважних людей?    Нічим іншим відсутність інтересу до Кремлівської стіни пояснити не можу.
         Я, звісно, звертаю увагу на "напівінтелігентний" хвіст, який у вигляді сімейної пари супроводжує мене по всьому кладовищу.   Вони йдуть з таким скорботним виглядом, неначе на цьому кладовищі розселені їхні близькі родичі.   Я зупиняюся у п'яти місцях, і кожного разу вони схиляють голови біля чергової могили.   Зокрема мені сподобалось, коли вони поклонилися  могилі якогось німця, котрий невідомо яким чином тут опинився.
        Не треба було, навіть, особливо приглядатися до могили Касімова, щоб зрозуміти, що тут відбулося.   І неозброєним оком видно:  землю навколо могили втоптували зовсім недавно, а саме поховання певно розкривалось.   І хоча на прекрасному чорному мармурі  вирізьблено зображення Рашида Касімова, можна не сумніватися, що володар цієї фізіономії знаходиться зараз за багато тисяч кілометрів від цього місця.
         Переконавшись, що мої очікування збіглися з дійсністю, я їду до центру міста, в те саме акційне товариство, незмінним президентом якого був Касімов.   Вже з першого погляду на триповерховий будинок і ворота видно, що бізнес цих людей процвітає.   Вирішивши, що треба все оглянути, я заходжу досередини.   У дверях мене зупиняє ввічливий охоронець, і з'ясовується, що я "помилився адресою".   Але все, що мені потрібно, я встигаю помітити.    Тут явно не звикли економити на дрібницях.   Все монументальне і визивно розкішне.   І всю цю розкіш Касімов покинув  заради ста п'ятидесяти мільйонів?
         Ну, не можу я в це повірити.   У нього самого було щонайменше сімдесят.   Вповні міг через кілька років легально подвоїти, а то й потроїти свій капітал.   Замість цього кидає такий банк, кидає свою сім'ю, кидає свою справу і, видавши себе за покійника, втікає з країни, щоб присвоїти інші гроші?    І влаштовує собі собаче життя за ці дуже великі гроші тоді, як можна було отримати просто великі гроші і жити спокійно.   Ні, він чкурнув  не через гроші.    Вони другорядні.   Первісна зовсім інша причина.   Котрої немає в досьє.   Але яку напевно знає мій замовник.
        Побувавши на кладовищі і в офісі, я відправляюсь на дачу Касімова.   В електричці їздити ще гірше, ніж у міжміському потягу.   Ще більший бруд, вибиті шибки, зламані лавки і зовсім розпусна публіка.   По вагонах швендяють дівиці і юнці напідпитку.   До мене, слава Богу, ніхто не чіпляється.   Моя рука мимоволі мене захищає.
         В електричці я знову помічаю спостереження за мною.   Замовник цього разу трапився дуже нервовий, все хоче знати:  чим займаюся, куди їжджу.   Мені треба прилаштувати свій чемоданчик, я мушу розстатися з цим "хвостом".
         Дачне селище, звісно, має свою спеціальну охорону.   Однак, мене, як інваліда, пропускають, коли я пояснюю, що йду найматися сторожем.   Я направляюся до дачі Касімова.   А мої "проводирі" лишаються біля шлагбаума.
          У великі зелені ворота я грюкаю, не сподіваючись, що їх відчинять.   Але чується собачий гавкіт, і молодик дуже характерної зовнішності відчиняє хвіртку в воротах.
  --  Чого треба?  --  питає сторож, не здороваючись.
         Те, що мені треба, я зразу бачу.   Це великий дім, що стоїть в глибині чудового саду.
  --  Прибув, як ви мене викликали,  --  доповідаю чітко.
          В такому випадку краще всього видавати себе за старанного  дурника.   Дуже добре спрацьовує.   З одного боку, зразу видно, що дурень, і ніяких підозрінь.   З другого -- ясно, що чоловік ретельний і дисциплінований.   І тому його слова звучать переконливіше, ніж у всіх решта.
  --  Хто тебе викликав?  --  запитує охоронець.
  --  Мені подзвонили, сказали, щоб прибув на цю дачу,  --  чітко доповідаю я.
  --  Зачекай,  --  кидає він, трохи повагавшись,  --  зараз  кого-небудь покличу.
          Він відходить  у глибину саду, покинувши мене біля відчиненої хвіртки.   А дисципліна у них, між іншим, кульгає.   Якби тут був хазяїн, цей парубок не посмів би лишити біля відкритих дверей чужу людину.   З цього я роблю висновок, що, по-перше, на дачі ніхто не живе, а по-друге, після "смерті" хазяїна сім'ю лишили у відносному спокої.   Може, він тому і зник подібним чином -- хотів досягти саме такого результату?
          Дім прекрасний.   І мені не подобається рішення хазяїна відмовитися від цієї чудової вілли.   Адже він відмовився і від цього також?   Повертається молодик.   Байдуже качає головою.
  --  Помилка вийшла,  --  говорить, спльовуючи на землю, прямо в кущі роз,  --  ти не на ту дачу вийшов.
  --  Вибачайте,  --  я дурнувато кліпаю,  --  а це хіба не номер дванадцять?
  --  Дванадцять на другому боці,  --  поблажливо відповідає охоронець,  --  тут двадцять другий.
  --  Вибачайте,  --  белькочу я, потихеньку відступаючи.
          Я зупиняю попутну машину, пообіцявши сто доларів, прошу відвезти мене до Москви.   Водій охоче погоджується.   Коли ми проїздимо повз шлагбаум, де стоять мої "проводирі" вже з підкріпленням в особі двох невідомих, які прибули на темному "Ауді", я просто схиляюсь до підлоги кабіни, роблячи вид, що закріплюю шнурки на черевиках.   Все проходить благополучно, вже через кілька хвилин я переконуюсь, що відірвався від настирливої цікавості "захисників".
         У Москві я встигаю "здати" частину моїх грошей, купити необхідні речі, зробити кілька важливих візитів старим знайомим, про яких ніхто не має знати, але які своїми порадами і рекомендаціями можуть мені суттєво допомогти.   І тільки після цього, о восьмій вечора я телефоную замовнику.
  --  Де ви були?  --  накидається він на мене.  --  Шукали вас по всьому місту.
  --  Дихав свіжим повітрям на природі.   До речі, скажіть своїм філерам, щоб не йшли за мною так щільно.   Вони мене нервують.
  --  Чому ви викинули пістолет у потягу?
  --  Щоб він не розслаблявся.   В таких питаннях не можна нікому довіряти.   Мені дуже не хотілося, щоб, випивши зайвого, сусід допустив  які-небудь  випади на мою адресу.   Я вжив деякі превентивні заходи.
  --  Ви знущаєтесь?
  --  Майже.   Точно так, як і ви з мене.   Я вже пояснював вам, що не люблю, коли йдуть так щільно за моєю спиною.    Попросіть їх проявляти більшу  винахідливість.
  --  Гаразд,  --  говорить він, збираючись  від'єднатися,  --  у вас все?
  --  Не все.   Згадайте ще про одне моє прохання.    Я просив прислати перекладачів.
  --  Це ми вже знайшли,  --  весело парирує співрозмовник.  --  Скажіть, куди перекладачу приїхати.   У вас є де зупинитися?
  --  Знайду,  --  відповідаю я грубо.  --  Передайте, хай приїде об одинадцятій вечора на станцію "Динамо".    Не переплутаєте?  --  дозволяю собі маленьке глузування  наостанок.
  --  Перекладач буде рівно об одинадцятій,  --  сухо говорить "головний м'ясник".  --  А завтра вранці в посольстві обіцяють видати ваші візи.    Як вас пізнає наша людина?
  --  Скажіть про мою руку, цього достатньо,   --  нагадую я йому.
  --  О, так, звичайно, пробачте,  --  квапиться він і додає:  --  Квитки на завтра ми вам теж замовили.    Отримаєте їх прямо в аеропорті.
  --  До побачення.  --  Я ще не знаю, чому, коли він говорить про перекладача, в голосі з'являються невластиві йому іронічні нотки.   Чи мені здається?
          Об одинадцятій вечора я дізнаюсь, хто поїде зі мною до Швейцарії.   І цей вибір мене, щиро кажучи, зовсім не радує.

13

ЗА  ШІСТЬ  МІСЯЦІВ  ДО  ПОДІЙ

         Дзвінок, що пролунав удосвіта, міг здивувати кого завгодно, тільки не Рашида Касімова.    Дзвонили по телефону, котрий завжди був поряд з ним і номер якого, за винятком кількох близьких людей, ніхто не знав.   У міській квартирі, що займала два поверхи елітного дому, у нього була своя кімната, куди не заходили навіть дружина й діти.   З роками дружина постаріла, і він з нею майже не спав, вважаючи, що вона усвідомлює причини подібної  неуваги.
         Дружині було всього сорок три роки, але він вважав її вже досить літньою, воліючи молодих дівчаток.   Однак, для нього, як і для будь-якого східного чоловіка, сімейне вогнище було святим місцем.   Він не посмів би навіть подумати привести в свою спальню якусь сторонню жінку.   У квартирі знаходились дружина й діти, і подібна розпуста для такого серйозного чоловіка, як Рашид Касімов, була немислима.
         Покосившись на годинника -- ще не було й семи, він підняв трубку.
  --  Слухаю,  --  сказав охриплим голосом.
  --  У нас проблеми,  --  повідомив Рінат Хайфулін, голос якого він зразу пізнав
  --  Які проблеми?
  --  Сьогодні вночі двоє моїх людей захоплені співробітниками банку.   В той момент, коли вони слідкували за Ігнатом Мальчиковим.
           У Касімова відразу пропав сон.
  --  Його спеціально охороняли?
  --  Схоже на те.   Обидва моїх хлопців пропали, а сусіди чули там якісь постріли.   Поряд з будинком  на землі ми знайшли кров.   Там були поранені або вбиті мої люди.
           Касімов скочив з постелі, стараючись вгамувати нервовий  дрож у лівій руці.
  --  Що думаєш робити?
  --  Шукати своїх людей.   Вони відвезли їх кудись, один із моїх помічників припускає, що вони тримають їх у своєму банку.
  --  Це неможливо,  --  засумнівався Касімов.  --  Такий респектабельний банк.   Кирило Петрович не стане так ризикувати.
  --  Він може про це і не знати.   Там сидить Потапенко, а це старий спеціаліст, розуміє: банк -- найостанніше  місце, яке може викликати підозру.
          Касімов знав, що їх розмову не можна підслухати.    В телефонний апарат був вмонтований дешифратор, який не дозволяв сторонньому попасти на лінію.   Але все одно не слід надто довіряти техніці, це він засвоїв давно.
  --  Що хочеш робити?
  --  Зараз думаю.   У будь-якому разі мав тебе попередити.   Вони можуть тобі зателефонувати.   Якщо захопили моїх людей, напевно, зможуть дізнатися, хто їх послав.   А якщо дізнаються, то прийдуть до тебе.
        Потемнівши з виду, Касімов тихо сказав:
  --  Ти мене не лякай.
  --  Я просто попередив.    Вони збагнуть, що ми розгадали їхню гру, і вирішать, що ми з тобою знаємо надто багато.    Може, вони зуміли домовитися з іншою стороною, котру ти хотів обманути.
  --  Про що ти?
  --  Про тих, кому належать ці гроші.   Може, вони вже все знають і разом з М'ясниковим вирішили усунути непотрібного свідка.
          Касімов згадав  обличчя чоловіка, який приїздив до нього.   Він мимоволі здригнувся.   Якщо це схоже на правду, йому не врятуватись.   Проти нього спецслужби цілої держави, а це вже не доморощені мафіозі.    І шансів на спасіння не буде.
  --  Чому мовчиш, Рашид?  --  запитав Хайфулін.  --  Вирішив, що гра надто ускладнилась?   Чи думаєш, як від мене позбавитися?
  --  Йолоп!  --  розізлився Касімов.  --  Роби, що хочеш, але я маю все знати.   Усе точно знати, щоб вирішити, як мені бути далі!
  --  Я ще не сказав найголовнішого.   Мальчиков також постраждав.   Його тяжко поранили, відібрали портфель.   Думаю, це зробили люди Потапенко, щоб потім все звалити на нас і таким способом відмазатися від підозр.   Вони ж все одно не хотіли посилати Мальчикова до Цюріха.
  --  Щодо поранення точно відомо?
  --  Кажуть, він у лікарні.    Я послав своїх людей перевірити.   Може, вони просто підстроїли, щоб знову нас обманути.
  --  Щойно дізнаєшся, зразу подзвони мені.    І дзвони мені весь час.   Який у тебе мобільний телефон?
        Хайфулін продиктував номер, Касімов записав.    Жбурнувши ручку вбік, поклав  слухавку на ричаги.   Спати більше не хотілось.   Треба все продумати.    Сьогодні останній день.    Невже Кирило Петрович дійсно вирішив таким способом від нього позбутися?   Але для чого?   Який у цьому сенс?   Чи вони позбуваються від усіх свідків  заразом?
         Треба щось робити.   Він замислено  пройшовся по кімнаті.   Якщо вони вирішили його прибрати, то зроблять це при будь-яких обставинах.    Чи поїздка Кондакова і його невдача в Будапешті були лише капканом для простаків?   Треба все ретельно продумати.
         Якась дурня.   Невже хтось дійсно вирішив виключити його з гри?    Він знав, яку сторону представляють утримувачі рахунку.   Знав, чиї саме ці гроші.    Там церемонитися не будуть.    Вони просто винищуть усіх, хто стане на їхньому шляху.   Врешті-решт, справа не в грошах, для тих людей це й не такі вже великі суми.   Справа в самому принципі.   Там ніхто не потерпить обману.   Рашид Касімов розумів це, може, краще за інших.
         Знову задзеленчав телефон.    Він з ненавистю подивився на апарат.   Кому припекло так  зрання?    Він підійшов до телефону.
  --  Рашид Амірович? --  пролунав у трубці голос М'ясникова.
         Він навіть здригнувся:  надто неймовірним був цей дзвінок, надто несподіваним.
  --  Так,  --  глухо сказав він,  --  так, це я.
  --  Нам треба зустрітися.  --  Голос М'ясникова був явно не сонний.    Отже, він і не клався  цієї ночі.
  --  Треба,  --  видавив Касімов,  --  треба зустрітися.
  --  Може, ви приїдете до нас в банк?  --  запросив М'ясников, і Касімов зразу насторожився.
  --  Ні,  --  відмовився рішуче,  --  краще ви приїздіть до мене на дачу.   Побачимось там о дев'ятій ранку.
  --  Так справи не робляться, Рашид Амірович,  --  явно нервуючи, заперечив М'ясников.  --  Мені треба з вами поговорити.
  --  Здається, раніше ви не відмовлялися відвідати мою дачу,  --  зазначив Касімов.  --  Що сталося, Кирило Петровичу?    Вирішили таким способом влаштувати  свої  справи?
  --  Це я маю у вас запитати!  --  злісно огризнувся М'ясников.  --  Нічого я не вирішив.   Мені треба з вами обов'язково побачитися до поїздки нашого співробітника в Швейцарію.   Це дуже важливо, Рашид Амірович.   У нас мало часу.
  --  Справді,  --  погодився Касімов і зненацька швидко запитав:  --  Що з вашим співробітником?    Хіба він може полетіти до Цюріха?   Я чув, він поранений.
  --  А ви вже про це знаєте?
  --  Я знаю все!  --  закричав Касімов.  --  Все, що мені треба знати!
  --  Тоді нам ні про що розмовляти,  --  так само злісно відповів М'ясников.  --  Це ж ваші люди відправили його до  лікарні, щоб не пускати  до  Цюріха.
  --  Як це мої ?!  --  загорлав Касімов.  --  Це ваші люди його прибрали !    А тепер вирішили звалити на нас.
  --  Мерзотник!  --  прохрипів М'ясников.  --  Ти програв.    Ми захопили твоїх людей.   Вони підтвердили, що їх послав твій "шістак" Хайфулін.
  --  Це ти сам  "шістак"!    Про що ти думаєш?   Вирішив всіх обдурити?    Ніхто в Швейцарію не поїде, це блеф, обман.    Всі гроші ти вже давно сховав.
  --  Вони там, на рахунку,  --  відрізав М'ясников і потім, трохи заспокоївшись, сказав:  --  Сукин ти син.    Я завжди знав, що тобі не можна довіряти.    все одно мій співробітник сьогодні вилетить до Цюріха, і ти нічого не зможеш зробити.   Я все сам перевірю, особисто.   
  --  Що?   Твій співробітник сьогодні летить до Швейцарії?
  --  Авжеж,  --  зловтішно пальнув М'ясников,  --  і ти нічого не зможеш зробити.   Пізно вже, все.
  --  Зачекай,  --  занервував  Касімов:  може, вони справді помиляються обидва,  --  давай все-таки  зустрінемось.
  --  У тебе на дачі?  --  глузуючи, запитав банкір.
  --  Ні, в аеропорті.   В  Шереметьєво.   Прямо в салоні ВІПа.    Твій співробітник летить із Шереметьєво-один?
  --  Так.
  --  Тоді побачимося прямо там.
  --  Сьогодні о дев'ятій,  --  уточнив М'ясников.
  --  О десятій,  --  заперечив Касімов,  --  рівно о десятій.   І без дурниць, Кирило Петровичу.   Я приїду з охороною.
  --  Я теж буду не сам.
         Касімов поклав трубку.   І тут же набрав номер мобільного телефону Хайфуліна.
  --  У нас зустріч з М'ясниковим о десятій ранку, в салоні ВІПа, в Шереметьєво-один.   Ти теж туди під'їдь.    А я візьму своїх хлопців.
  --  Будь обережний,  --  на всякий випадок сказав Хайфулін,  --  чи мало що.   Може, там буде засідка.
  --  Я всіх своїх людей прихоплю,  --  усміхнувся Касімов,  --  якщо знадобиться, весь аеропорт оточимо.    У М'ясникова стільки людей в банку не працює, скільки я привезу охоронців.    Коли що, ми його зразу приберемо.    Це не в банку сидіти.
  --  Ти, найголовніше, їдь по іншій дорозі,  --  порадив Хайфулін,  --  вони можуть влаштувати засідку на трасі.   Там є, де вас зустріти.    Або, ще краще, відправ охорону вперед, а сам їдь до аеропорту на якомусь простому автомобілі з затемненими стеклами.   Але щоб про це ніхто не знав.
  --  Я тепер нікому не довіряю,  --  зізнався Касімов.  --  Кирило Петрович мені завжди здавався солідним і надійним.    А виявився такою падлюкою.   Ні, Рінат, тепер я нікому не вірю.   Ти краще кидай всі справи і негайно їдь до аеропорту.    Там зустрінемося.
  --  Про Мальчикова слухати не хочеш?  --  запитав Хайфулін.  --  Моя людина вже була в лікарні.
  --  Ну і що там?
  --  Він дійсно тяжко поранений.    Струс мозку.    Послухай, Рашид, якщо це М'ясников і Потапенко, то вони ведуть дуже нехорошу гру.   Може, тобі краще не їздити до аеропорту?
  --  Ні,  --  подумавши, сказав Касімов,  --  все рівно поїду.   Треба все з'ясувати одним разом.    Сьогодні останній день.   Завтра приїдуть за грішми, і я мушу точно знати -- хто проти мене, а хто за мене.    Побачимось в аеропорті, а там подивимось, що буде,  --  завершив він твердо.
          Поклавши слухавку, він подумав трохи і набрав інший номер.   Семен жив недалеко, в одному із сусідніх домів, він відразу відповів, мовби знав, що буде дзвонити хазяїн.
  --  Терміново до мене,  --  наказав Касімов,  --  все кидай і швидко піднімай своїх хлопців.   Сьогодні мені вони знадобляться всі.
  --  Що сталося?  --  сонним голосом запитав Семен.
  --  Коли приїдеш, довідаєшся,  --  коротко кинув Касімов.  --  Накажи приготувати всі наші автомобілі.    Краще джипи.   І збери стільки людей, скільки зможеш.   Викликай, навіть, додаткових.    Я заплачу готівкою, скільки захочеш.   Але щоб у всіх було право на зброю.
  --  Буде розбірка?  --  не втримавшись, запитав Семен.
  --  Ідіот!   Такі питання по телефону...  --  кинув слухавку Касімов.
         Тепер треба все продумати пильно і в усіх деталях.    Передбачити будь-який варіант розвитку подій.
          Він встав і пройшов до ванної кімнати.    За старою звичкою, він щоранку перш за все голився, акуратно вишкрібаючи щетину.   Як у всякого східного чоловіка, заріст був пишний, і голитися треба було щодень.    Його засмучувала ця розкішна  волосатість лиця і тіла, неначе компенсуюча відсутність волосся на голові.
          Він був людиною обережною.   Роки, прожиті в колишньому радянському просторі, навчили його спритності.   Втім, тому вони вчили кожного діловитого комерсанта, кожного вдатного ділка -- уміти провадити угоди, дотримуючись конспірації і розраховуючи розумний ризик.
           Західні бізнесмени, які поважали закони і справно платили державні податки, навіть, не уявляли, як доводиться викручуватися і пристосовуватися комерсантам по другу сторону "залізної завіси".   Але й після падіння  цієї завіси нічого не змінилося.   На Заході більша частина людей, по-старому, справно платили податки, вносячи у свої податкові  декларації всі зароблені суми.   І слухняно слідували букві закону, розуміючи, що існують цінності, значно важливіші, ніж власна кишеня.   А по другу сторону колишньої завіси точно так само, але у віддзеркаленні, більша частина людей просто плювала на всі прийняті закони, успішно ухиляючись від виплати  будь-яких податків, і щоденно  порушувала закон практично по всіх статтях, не турбуючись про наслідки.   І найважливіше, завжди вважала  власну кишеню і власне благополуччя важливішими речами, ніж весь навколишній світ з населяючими його людьми і якимись там надуманими правилами.
        Коли Семен приїхав, хазяїн вже прийняв рішення.   На всякий випадок він продумав кілька можливих варіантів поведінки, справедливо вирішивши, що треба передбачити і крайній, найвідчайдушніший варіант, за яким доведеться діяти у випадку необхідності.   Але, навіть, його хитра фантазія не могла передбачити того, що відбулося в дійсності.
         Семен відразу сів за телефон і став дзвонити всім, кого міг згадати і на кого міг розраховувати.   А Рашид Касімов знову пройшов до ванної кімнати і заходився знімати невеличкий італійський електронагрівач, установлений в ніші.   Знявши нагрівач, він обережно витяг дві кафельні плитки, що були за ним.    За плитками показались дверці сейфа.   Набравши комбінацію цифр, він відкрив сейф, дістав з нього кілька паспортів і пістолет.   Тут же лежало кілька пачок грошей.    Він згріб їх усі, розсував по кишенях.
         Вийшовши з ванної кімнати, пройшов у свою спальню.    У вітальні, на нижньому поверсі вже знаходилось кілька охоронців.    Сполохана дружина і діти не розуміли, в чому причина такої метушні.    Усі чекали появи хазяїна дому.    Він надів піджак, поправив краватку.   Пачки грошей і пістолет акуратно переклав у "дипломат".   Туди ж поклав паспорти.    І тільки затим вийшов у коридор, де вже був Семен і два охоронці.   Побачивши чоловіка, дружина кинулась до нього.   Поряд з дітьми стояла теща, яку Касімов завжди недолюблював.
  --  Все гаразд,  --  заспокоїв їх голова сімейства,  --  у нас просто важлива зустріч.
          Обличчя охоронців не віщували нічого доброго.    Та й такий ранній виїзд самого хазяїна вселяв тривогу.   Однак, звикли не втручатися у справи свого чоловіка і батька, лише теща спробувала було щось сказати, але під грізним поглядом зятя зразу ж змовкла.
  --  Сьогодні не приїду,  --  сказав на прощання Рашид, звертаючись до дружини.
         Він ще не знав, наскільки пророчими будуть його слова.

14

ПРОДОВЖЕННЯ ПОДІЙ.
       ДЕНЬ  ДРУГИЙ

         Звісно, такого перекладача мені прислали тільки через крайню потребу.   Певно, можна вмовити кого-небудь у швейцарському посольстві оформити мені візу за два дні.   Але знайти потрібну людину за такий короткий час майже неможливо.   А надто, якщо у цієї людини має бути швейцарська віза, і йому необхідно знати бодай дві мови -- англійську і німецьку.   Або французьку і німецьку, хоча другий варіант трохи обмежує мої можливості.
          І ось, вони прислали перекладача.  Я очам своїм не вірю, коли бачу біля дому, де має відбутися зустріч, цю дівчину.    Тоненька, худа, ноги, як палки.   Вдягнута в чорні вельветові джинси, на ногах чобітки.    І шкіряна куртка.   Через одяг, коротку стрижку і хлопчачі риси обличчя вона скоріш схожа на підлітка, ніж на жінку.   Ще тому, що бюст майже відсутній.    Може, він і є, але під курткою це якось непомітно, словом, дівчинка пласка і спереду, і ззаду.    Ну, чому мені так не везе з жінками?
         В душі я ще надіявся, що помиляюсь.   Хоча вона терпляче чекала мене саме на тому місці, де я призначив зустріч перекладачу.   Скільки їй років?   П'ятнадцять чи двадцять?   Ні, мабуть, побільше.    Може, двадцять п'ять.   Адже вона, напевно, якийсь інститут закінчувала.   Та ще й добре вчилась, раз дві мови знає.   Підходжу ближче, стаю прямо в неї за спиною і неголосно говорю:
  --  Добрий вечір.
          Вона повертається, і я зразу розумію, що помилився.   Років їй значно більше.   Просто є такі чоловіки і жінки, які, як болонки, примудряються не старіти.   З такими, вічно дитячими лицями.   А в неї фігура хлопчача, але обличчя і зокрема очі, як у дорослої жінки.
  --  Добрий вечір,  --  тихим густим голосом відповідає вона, допитливо мене оглядаючи.   Перевела погляд на мою ліву руку.   Мабуть, їй докладно розповіли, хто прийде на зустріч.   А я дуже не люблю, коли дивляться на мою руку, замість того, щоб дивитися мені в очі.
  --  Це ви перекладач?  --  питаю я, стараючись, щоб вона відчула в моєму голосі зневагу.
  --  Я,  --  киває вона, нарешті дивлячись мені в очі.  --  А що, не влаштовую?
  --  Поки не знаю,  --  я витримую її погляд.   У неї дійсно очі дорослої жінки.   І мені це зовсім не подобається.   У них якийсь надрив, а я не люблю жіночих істерик.   Досить того, що в мене вже була  дружина-істеричка.    На все життя надивився і наслухався.
  --  Що ви вмієте?  --  питаю я, нахмурившись.   Якщо вона так починає, то наша спільна поїздка обіцяє мало приємного.
  --  Умію перекладати,  --  говорить вона, точно крізь зуби.   І губи в неї якісь хлопчачі, не нафарбовані.   Може, вона узагалі не жінка?  --  Знаю англійську, німецьку мови.   Трохи французьку.
         Це, навіть, краще, ніж я припускав.
  --  А віза у вас є?
  --  Показати паспорт?  --  діловито  питається  перекладачка.
  --  Не треба.  --  Я вже змирився з думкою, що мені доведеться летіти з нею.  --  Завтра вранці будеш в аеропорті, час ти знаєш,  --  грубо говорю я і, вже не звертаючи на неї уваги, повертаюся, щоб піти.
  --  Зачекайте,  --  просить вона гучно.
          Мені доводиться обернутися:  що ще надумала?
  --  Ви нічого не забули?  --  запитує дівчина також презирливо, ніби це я її перекладач, а не вона мій.
  --  Що саме?
  --  По-перше, попрощатися,  --  говорить ця нахаба,  --  а по-друге, ваш паспорт.   Він вже готовий, і мене просили передати його вам.
          І протягує мені паспорт.   Я міг би вилаятися, але тільки поставив би себе в ще дурніше становище.   Тому я беру паспорт і, не розкриваючи його, кладу до кишені.   Роблю два кроки і  все-таки промовляю:
  --  До побачення.
          Швидко вони оформили мені паспорт, дуже швидко.   Проглядаючи його трохи пізніше, знаходжу в ньому і свій квиток.   Як вони, все-таки,  оперативно працюють.   Таку візу швейцарці могли видати терміново тільки в одному випадку:  якщо це було не просто запрошення, а лист, підкріплений проханням міністерства іноземних справ або посольства тієї країни, звідки приїхав мій замовник.   Поступово в мене накопичується все більше фактів не на користь цього замовника.    Але про це опісля.    Зараз головне -- зробити діло.
           Пізно вночі я телефоную незнайомцю, звісно, із телефона-автомата, що знаходиться зовсім не в тому місці, де я збираюся ночувати.    Здається, замовник це розуміє і не смикає через дрібниці, остаточно змирившись з тим, що сьогодні я весь день був поза їхнім контролем.
  --  Вам передали документи?  --  запитує він.
  --  Дякую.  --  Я дивлюся на годинника.   Головне -- не затримуватись  з розмовою більше півхвилини, тоді важко мене засікти.  --  Завтра я буду в аеропорті.   Документи одержав.   Досьє поверну вранці перед вильотом.
  --  Домовились.  --  Він і сам не хоче тягти час.   все одно шукати мене в місті даремно.
         І ми припиняємо розмову.   Завтра вранці я вилітаю в Цюріх, до Швейцарії.   Цікаво, яка відстань від маленького сибірського містечка Леньки до цього Цюріха?   Треба буде перевірити на карті   Хоча яка різниця?   Все одно, це десь поряд і десь далеко, дивлячись з якої сторони нашої кулі дивитися.   З роками я помічаю, що стаю філософом.   Мабуть, у цьому є свій закономірний парадокс.    Як правило, колишні проститутки на старість стають непримиренними моралістками, а колишні вбивці -- філософами.   Я якраз відношусь до другої категорії.
        З другого боку, сам я ніколи не вважав себе вбивцею.   Скоріш навпаки.   Деяким санітаром, який робив очищення навколишньої  території.    Усі, кого я прибирав, були завершеними покидьками.    Людину так просто не вбивають.   Тим більше, хорошу людину.    Треба дуже постаратися, щоб викликати до себе таку ненависть.    Бути надто великим мерзотником, щоб заробити замовлення на своє знищення.   Бувають, звісно, винятки, коли прибирають свідка, який багато знає, або надто норовистого борця за правду.    Проте, це не мої випадки.    Таких у мене в житті не бувало.    Все суцільна сволота попадалась.    Я спеціально цікавився.
          Рано вранці я приїжджаю до аеропорту і тиняюсь без діла по будинку, розглядаючи пасажирів.   Зовсім інший косяк людей пішов.   Раніше поїздка за кордон була цілою подією, неймовірною зустріччю з Чудом.   Навіть, на кордоні всі хвилювалися, переживали:  випустять чи ні,  дозволять чи завернуть назад.    А тепер просто  втомлено-байдужі лиця багатих туристів і вічно заклопотані своїм товаром фізіономії  "човників".   Але це вже не Чудо.   І замість пропускного пункту в Рай  аеропорт Шереметьєво перетворився в якусь подобу вокзалу з бомжами, де брудно, некрасиво, муторно і якось тісно, наче людей навмисно заганяють в клітки, щоб потім дати їм можливість розлетітися  по своїх місцях.
         Якби, навіть, я не побачив відображення "власника скотобойні" у дзеркалі, що висіло на стіні, все ж і тоді відчув би його присутність.   У нього надто нехороша енергетика.   Холодний погляд ката.   Ні, чесне слово, він дійсно був м'ясником.   Мені все неприємніше мати справу з такими людьми.
         Цей тип підходить до мене і ввічливо киває.
  --  Ви принесли досьє?  --  питає він.
         А я бачу, з різних боків за нами наглядають його люди.   Вони надто зацікавлено дивляться в нашу сторону, щоб бути випадковими пасажирами.
  --  Так, звісно,  --  я дістаю досьє із свого чемоданчика, протягуючи йому папку.
  --  Кордон пройдете нормально? -- запитує він, киваючи на мій чемоданчик.  -- сподіваюсь, нічого протизаконного в ньому немає?
  --  Нічого,  --  усміхаюсь я, хоча робити цього зовсім не хочеться,  --  тільки частина ваших грошей.   Це навряд чи когось хвилює.
  --  Вони можуть не дозволити вам вивіз валюти,  --  попереджає мене цей тип, начебто я справді сільський дурачок.
          Замість відповіді дістаю пачку банківських документів, які засвідчують, що я двічі обмінював гроші -- спочатку на рублі, а потім знову на валюту.   Звичайно, я втратив чималу суму, але отримав законне право на вивіз валюти.
          Насолодившись справленим враженням і, не даючи опам'ятатися, я запитую:
  --  Навіщо ви прислали мені такого перекладача?   Що я з нею буду робити?
          Він здивовано дивиться на мене.
  --  А ви кого очікували побачити?
  --  У всякому разі, не таку пташку.   На ній же шкіра та кістки.   І взагалі, вона схожа на задерикуватого хлопчика.   Сподіваюсь, вона хоч мови знає?
  --  Знає,  --  киває "власник скотобойні",  --  вона виросла в Німеччині, і німецька -- її рідна мова.
  --  Невже вона німкеня?
  --  Із поволжських німців.   Але батьки служили в Західній групі військ, і вона виросла в Німеччині.   Тож, можете не хвилюватися, мовами  вона володіє прекрасно.
  --  Де ви її знайшли?
  --  Це неважливо.   Головне, вона може бути вам корисна.
  --  Я можу їй довіряти?
  --  У рамках розумного.   Подробиці їй, звісно, невідомі.   Але їй пояснили, що ви будете шукати потрібну нам людину.   До речі, вона вже приїхала і сидить внизу, в кафе.   Коли будете проходити кордон, вона до вас приєднається.   Вже є  які-небудь  намітки, плани?
  --  Поки ніяких.  --  Цьому типу не обов'язково знати, про що я думаю.   Хай вважає мене не досить толковим, так буде, навіть, краще.   Або досить хитрим.   Це теж непогано.
  --  Ми шукали в Швейцарії повсюди,  --  говорить він, ніби читаючи мої думки,  --  витратили на пошуки кілька місяців.   Усе дарма.    Якщо у вас є якийсь свій варіант, відмінний від нашого, можете його спробувати.    Але це буде досить складно.   Швейцарія не така велика країна, щоб у ній сховатися, маючи такі величезні  гроші.
  --  Ви гадаєте, він досі живий?  --  ставлю я останнє запитання і бачу, як вражено він на мене дивиться.   Все-таки, я його дістав.
  --  Певна річ,  --  говорить твердим голосом,  --  обов'язково живий.   Він би не став працювати на чужого дядю.    Це надто розумний чоловік.
  --  Може, його просто прибрали?
  --  Хто?  --  Тепер він дивиться на мене так, немов  я можу прямо зараз, тут, в аеропорті, дати конкретну відповідь.
  --  У таких людей ворогів буває достатньо,  --  бурмочу я, відзначаючи його реакцію.
          Мені дуже важлива саме його реакція.   Проте, він, схоже, теж це усвідомлює і тому заспокоюється.   Навіть, ледь усміхається.    Реакція у нього миттєва, як у тенісиста.
  --  Не треба думати про його ворогів.   Краще постарайтеся вичислити його друзів, у яких він міг сховатися.    І не забувайте, у вас не так багато часу.   Візьміть це з собою.  --  Він протягує мені невеликий телефонний апарат.  --  Працює практично повсюди.   З його допомогою ми завжди можемо зв'язатися з вами, а ви -- знайти нас.   Телефони в Москві ви запам'ятали?   Там постійно буде сидіти хтось із моїх людей.   До побачення.
          Він міг би побажати мені удачі, і я з великим задоволенням послав би його до біса.   По традиції, звісно.   Але він  більше нічого не говорить, мовби не бажаючи відправлятися туди, де його законне місце і куди він напевне потрапить після тлінного існування.  Хоча це вже не моє діло.    Цей тип навіть не дуже приховує, що в аеропорті знаходяться його люди.   Він просто ледь здіймає руку, подаючи сигнал, і ті направляються вниз, -- Вочевидь, щоб знайти там мою екстравагантну супутницю.
           Коли я проходжу митницю і кордон, вона з'являється в залі, як раніше, у своїй темній шкіряній куртці і темних штанях.    В руках невеликий наплічник чи мішок, звідси я погано бачу.    Невже у цієї ідіотки немає грошей на валізу?    Чи це такий своєрідний стиль?
            Я наближаюся до митника.   Насамперед треба пройти контроль у нього.   Я спокійно подаю свій чемоданчик для контролю, очікуючи, коли попросять документи на право вивозу валюти.   Але про гроші в моєму чемоданчику ніхто навіть не запитує.   Їм це просто  нецікаво.    А вони ж напевно бачили на своїх приборах, що в чемоданчику пачки грошей.    Цікаво, чому вони так реагують?   Їм все одно, чи вони просто давно на все плюнули, воліючи мати свої тверді відсотки з других операцій?   У всякому разі, я зрозумів, що митник якимось шостим почуттям вловив, що я маю документи, і тому навіть не питає їх.   Просто дивиться на мене і ліниво, крізь зуби говорить:
  --  Декларація заповнена?
  --  Так,  --  протягую йому бланк, де, звісно ж, не вказані мої гроші, а разом з декларацією і тисячу доларів, що для нього досить багато.   Дуже багато за одну зміну.
         Він вдоволено киває.    Тепер у митника немає жодних запитань.   Я міг би провезти без всяких документів хоч мільйон доларів.    Невже тут все так куплено?   Втім, це вже не моя справа.   Я беру свій чемоданчик і рухаюсь далі.
         Тепер я проходжу кордон.    Прикордонник довго читає паспорт на ім'я Махрушкіна і нарешті ставить свою печатку.   І я опиняюсь  майже за кордоном.    Лишилося тільки сісти в літак.    І віднестися дуже далеко звідси.
         Моя перекладачка порпається біля стойки митників, витрясаючи місткість сумки-наплічника.     Типова дурепа.   Невже вона загубила квиток?    Чи її просто мордують, розуміючи, що з цієї нахаби не вдасться зірвати ні цента.
         Потім вона проходить кордон, і знову повторюється та ж процедура.    Але тепер вона шукає свій паспорт.    Якщо так піде далі, дівчині доведеться шукати свою голову, яку я відірву в перший же день нашої спільної роботи.    Нарешті, все благополучно завершується, і вона підходить до мене зі своїм нахабним, незалежним видом і коротко киває.    Вочевидь, я маю прийняти цей кивок за вранішнє привітання, що я і роблю, відповідаючи їй тим же.    Потім ми мовчки ходимо по магазинах, які містяться, як ніби по другу сторону кордону.   І, нарешті, нас запрошують на посадку.   По дорозі вона примудряється зачепитися сумкою за якийсь поручень і мало не порвати свою куртку, від чого настрій мій псується остаточно.    Коли ми йдемо коридором до літака, я обертаюся і, бачачи, як вона поправляє свою куртку, гнівно шиплю:
  --   Не можна трохи скоріше?
          Так починається наша спільна робота у Швейцарії.    Вже перші хвилини цієї поїздки не віщують нам нічого доброго.

15

ЗА  ШІСТЬ МІСЯЦІВ  ДО  ПОДІЙ

          Прибути вчасно до аеропорту не вийшло.   Вони, все-таки, трохи запізнились.   Ціла кавалькада із п'яти машин підкотила до аеропорту;  охоронці, що висипались, безцеремонно штовхаючи перехожих, створили живий коридор, по якому і пройшов Рашид Касімов.   Але за годину до його прибуття в аеропорті вже з'явилися люди Семена, які уважно стежили за усім, що тут відбувається.   Розуміється, вони не могли не помітити людей Потапенка, які також прибилися  сюди значно раніше призначеного часу.   Обидві групи зберігали  ворожо-ввічливий нейтралітет, воліючи робити вид, що не помічають один одного.    І, нарешті, за десять хвилин до призначеного часу прибув  Кирило Петрович М'ясников.    Він пройшов у салон для офіційних делегацій і, піднявшись на другий поверх, влаштувався там у чеканні свого друга-ворога.  
          Касімов, який зайшов у салон значно пізніше за нього, звернув увагу на симпатичну співробітницю митниці, яка злякано оглядала людей, що прибули разом з ним.   Формально все було правильно.   Завчасно подані заявки на дві групи, які, нібито, збираються зустрічати рейс із Америки.   І ніяких приводів  відмовляти в цьому не було.   Але літак з Америки вже прилетів, а люди, які знаходилися в салоні на першому і другому поверсі, не поспішали ні до нього, ні до дівчат, які чергували тут,  з  якими-небудь  питаннями, що стосувалися зустрічі.   Навпаки, вони ще більше відсторонились від усіх, позначивши на другому поверсі якусь невидиму межу, за котру нікого не пускали.
         Піднявшись на другий поверх, Касімов з неприязню поглянув на банкіра, але все ж пройшов до столика і сів навпроти Кирила Петровича.   Він розумів, що тут не місце для остаточного  вирішення всіх питань.   Але для себе, він вже засудив М'ясникова до смерті.   У свою чергу, банкір, що сидів за столиком,  твердо вирішив, що з цим типом треба кінчати.
          Рінат Хайфулін, також приїхав до аеропорту, піднявся слідом за Касімовим і пройшов до столика останнім.   За кілька секунд  до нього,  до обох учасників переговорів приєднався Михайло Потапенко, який зненацька виник з лівого боку, де він сидів біля стойки бару.    Поява Потапенка була такою несподіваною і так добре продуманою, що Касімов мимоволі злякався, подумавши, що  все-таки  потрапив у пастку.
          Тепер четверо чоловіків дивилися один одному в очі, не починаючи розмови.   Першим тривале мовчання перервав Кирило Петрович.
  --  Недобре,  --  докірливо сказав він,  --  негарно.   Не можна обманювати партнера.
  --  Хто вас обманював?  --  стрепенувся Касімов.  --  По-моєму, це ви з самого початку вирішили обдурити  мене і наших клієнтів.
  --  При чому тут вони?  --  скипів М'ясников.  --  Ми повинні самі розібратися з цими грошима.   Завтра ми зобов'язані по них відзвітуватися.
  --  Тому ви і влаштували  виставу з відрядженням кур'єрів?  --  грубо перебив його Касімов.  --  Мені сказали, що посилаєте людей, а самі зробили все, щоб вони туди не потрапили.
  --  Це ви і ваші люди зробили все, щоб вони туди не потрапили.   Ось його покидьки,  --  М'ясников тицьнув  вказівним  пальцем в Ріната Хайфуліна.
        Його гучний голос було чутно по всьому другому поверху.   Охоронці обох сторін, які стояли по кутках, захвилювалися, присунулись  ближче.    Ситуацію розрядив Потапенко.   Він м'яко прибрав руку М'ясникова і кивнув своїм охоронцям, забороняючи наближатися.
  --  Ми повинні все спокійно обговорити,  --  сказав він.    Його все ще хвилював напад на Ігната Мальчикова, він хотів розставити все на свої місця до того, як між колишніми друзями спалахне запекла війна.
  --  Авжеж,  --  кивнув Хайфулін, розуміючи, до чого може привести суперечка в цьому обмеженому просторі.    Охоронці були озброєні і, якщо почнеться стрілянина, мало хто зможе вийти із цієї зали живим.
          М'ясников зусиллям волі змусив себе заспокоїтися.    Касімов просто кивнув на знак згоди.   Потапенко вирішив взяти ініціативу в свої руки і з'ясувати питання, яке його мучило.
  --  Давайте спокійно у всьому розберемося,  --  повторив він.  --  Два дні тому ви обоє вирішили, що треба...  --  Він завагався, потім продовжив:  --  "перевірити" наявність грошей на рахунках у швейцарських банках, які були відправлені туди за дорученням ваших клієнтів.   Однак, на відрядженого Миколу Кондакова хтось вчинив напад. і він викинувся з вікна готелю.   Правильно?
  --  Я думаю, ви його й викинули,  --  спокійно зазначив Касімов.
  --  Ах ти, падлюка!  --  знову скипів М'ясников.  --  Це твої люди прибрали його в Будапешті.   Думаєш, ми нічого не знаємо?
  --  Шкода, що я ще не добрався і до твоєї жирної шиї,  --  парирував Касімов.
          М'ясников скочив на ноги
  --  Ми виїжджаємо!  --  закричав він.  --  Усе скінчено!   Ти вже труп.   Ти сам підписав собі вирок.
  --  Спокійно,  --  ледь не силою всадив його Потапенко,  --  ну заспокойся ж ти.   Заспокойся.    А вас, Рашид Амірович, я попрошу втриматися від усяких реплік.
  --  А ти мене не проси,  --  злісно огризнувся Касімов, але все ж зволив більше нічого не говорити.
  --  Скажи, щоб нам принесли кави,  --  попросив Потапенко одного зі своїх охоронців і, звертаючись  до всіх, хто сиділи  за столом, знову зауважив:  --  Не треба так дуже нервувати.   Інакше ми не зможемо домовитися.    Отже, після того, як Кондаков провалив свою місію в Будапешті, було вирішено послати нових людей.   І вчора вранці в банку були знайдені дві особи, котрі мали відкриті швейцарські візи.    Це були наші співробітники -- Ігнат Мальчиков і Катя Суркова.   Про цих посланців Кирило Петрович сповістив тільки вас, Рашид Амірович.
          М'ясников хотів сказати якусь гидоту, але під суворим поглядом Потапенко стримався.    А Касімов слухав, вже вирішивши не перебивати і з'ясувати, нарешті, чого саме добивається начальник служби безпеки банку.
  --  Вчора, пізно ввечері,  --  вів своє Потапенко,  --  Ігнат Мальчиков повертався додому, як звично, на метро.   Біля дому його зупинили двоє людей Ріната Хайфуліна...
  --  Звідки відомо, що вони мої люди?  --  на цей раз не витримав Хайфулін.
  --  Вони самі в цьому зізналися,  --  усміхнувся Потапенко.
           І Хайфулін з гіркотою кивнув, вирішивши, що краще не сперечатись з очевидними фактами.    Ці двоє були професіоналами і знали, що гнів не кращий помічник у вирішенні таких складних питань.
  --  Однак, після замаху на Кондакова ми врахували цей варіант,   --  продовжив  Потапенко,  --  і тому забезпечили наших співробітників надійною охороною, яка і змогла відвернути напад людей Хайфуліна на Мальчикова.
         Хайфулін промовчав.   Йому було цікаво, що за цим послідує.   Потапенко щось хотів вивести з усього сказаного, і він хотів почути висновки свого суперника.
  --  Таким чином,  --  вів своє Потапенко,  --  нам вдалося затримати людей Хайфуліна, котрі зізналися, що стежили за Мальчиковим і, навіть, збиралися відняти у нього портфель.
         Касімов зберігав презирливе мовчання.    Але тепер не витримав сам Хайфулін
  --  Ми хотіли зрозуміти, що відбувається,  --  пояснив він,  --  треба було знати всі деталі вашої подвійної гри.
  --  Якої гри?!  --  заревів М'ясников, але Потапенко поклав руку на його плече, заспокоюючи банкіра.
  --  Згоден,  --  сказав він,  --  але тоді навіщо вам знадобилося відправляти Мальчикова до лікарні?    Адже в такому разі він взагалі не потрапить до Швейцарії і ви нічого не зможете з'ясувати.
  --  Ми цього не робили,  --  твердо сказав Хайфулін,  --  це було б безглуздо, нераціонально.   Не треба так блефувати.   Це вже ваші співробітники, після того, як виявили моїх людей, вирішили таким чином позбавитися від Мальчикова, який, звісно ж, не повинен був летіти до Швейцарії, тому що був звичною підставкою.
  --  Якою підставкою?  --  спаленів М'ясников, але Потапенко, вже не звертаючи на нього уваги, швидко запитав:
  --  А Суркова?
  --  Причому тут Суркова?  --  не второпав Хайфулін.
  --  Вона вилітає звідси в Цюріх через дві з половиною години,  --  Потапенко поглянув на свого годинника.  --  Цього разу вам не вдасться її дістати.   Ми її охороняємо досить щільно.
          У Рашида Касімова була миттєва реакція    Він збагнув, що відбувається дещо, що не  вкладається в  рамки їхнього початкового плану.
  --  Ви посилаєте Суркову до Цюріха?  --  запитав він недовірливо.
  --  Через дві години зможете самі побачити,  --  підтвердив Потапенко.  --  Тому я і хочу знати, чому ваші люди вирішили відправити  Мальчикова до лікарні?   Одне діло --  відняти портфель, щоб впевнитися в наявності чи відсутності в ньому документів.   І зовсім інше  --  відправити нашого співробітника в реанімацію, звідки він не скоро вийде.
Так чому ви це зробили?
          Касімов і Хайфулін здивовано переглянулись.
  --  Ми цього не робили,  --  повільно промовив Хайфулін,  --  це були не мої люди.
  --  Як це "не мої"?  --  насупився  М'ясников, теж починаючи розуміти, що в їхні стосунки втрутився якийсь інший, не врахований обома, фактор.
  --  Я послав двох, щоб вони відняли портфель.   Причім попередив, щоб самого Мальчикова не чіпали,  --  твердо проказав Хайфулін.
          Потапенко поглянув на М'ясникова і кивнув.    Це збігалося з тими свідченнями, які дав бранець у сховищі їх банку.   Але тоді хто напав на Мальчикова?   І хто міг знати про його місію в Цюріху?
  --  Ви нікому не сповіщали, кого посилає банк у Швейцарію?  --  на всякий випадок запитав він Касімова.
  --  Я не ідіот!  --  відрізав той.  --  Навіщо мені розповідати  кому-небудь ще про такі гроші?   Чи ви дійсно думаєте, що я міг зробити подібну дурницю?
         Потапенко знову поглянув на М'ясникова.   Навіть запальний банкір збагнув, що Касімов говорить правду.    Коли мова йшла про такі суми, ніхто б не став ризикувати.   А надто  розповідати про них третій стороні.
  --  Тоді хто ж напав на нашого співробітника?  --  поставив, нарешті, сакраментальне запитання Потапенко.
          Всі мовчки втупилися один на одного.
  --  У всякому разі, не наші люди,  --  тихо промовив Хайфулін.  --  Може, витік інформації йшов з вашого банку?
  --  Це ми вже перевіряємо,  --  понуро відповів Потапенко,  --  але звідки така точність і оперативність?   Спершу Кондаков, потім Мальчиков.   Невже і в першому випадку були не ваші люди?
  --  Я б не встиг так швидко зробити угорську візу,  --  заявив Хайфулін,  --  або знайти когось з дипломатичним  паспортом, щоб потрапити до Будапешта без візи.    Це дуже складно    Ми вважали, що ви просто влаштували невелику провокацію, щоб не допустити поїздки Кондакова.
          Тепер обидва професіонали говорили досить тихо, щоб їх ніхто не міг почути, окрім М'ясникова і Касімова, які по ходу розбірки все більше переконувались у втручанні якоїсь третьої сили.    Ця третя сила була надто добре обізнана про всі справи в банку і про їх стосунки.   І, найголовніше, знала про гроші у швейцарських банках.
  --  Ми, здається, всі просто підставились,  --  зробив висновок Потапенко.  --  Нас обдурили, як хлопчиків.
  --  Що ви хочете цим сказати?  --  запитав Касімов.
  --  Боюсь, у нас майже не лишилося часу,  --  чесно зізнався Потапенко.  --  Хто міг знати про всі деталі ваших операцій у Швейцарії?    Хто міг знати про ваші стосунки?   Хто міг дізнатися про поїздку Кондакова до Будапешта і Мальчикова до Цюріха?    Хто міг організувати все на достатньо професійному рівні, поставивши вас на межу війни?   І, нарешті, хто найбільше зацікавлений у збереженні грошей на рахунках і недопуску туди наших представників?    Ви мене розумієте?
         Касімов і М'ясников злякано дивилися один на одного.   Цього не могло бути...   Але картина, виставлена Потапенко, була повна, надто вражаюча, щоб помилитися.   Такою інформацією могла володіти тільки одна сторона.    І тільки ця сторона була зацікавлена в тому, щоб усі покладені на рахунках гроші до завтрашнього дня лишалися там же, де були й раніше.   І цією стороною були власники грошей.
  --  Прокляття!  --  скрикнув Касімов.  --  Здається, нас усіх просто обвели круг пальця!
  --  Якщо це вони,  --  льодяним, спокійним голосом повільно заговорив банкір,  --  тоді все скінчено.   Ми всі покійники, панове, і з цим вже нічого не можна зробити.

16

ПРОДОВЖЕННЯ  ПОДІЙ.
ДЕНЬ  ТРЕТІЙ

          У літаку було досить часу для спокійних роздумів.    Зізнаюсь, мені було цікаво, чому вони послали зі мною саме цю сучку.   Невже вона їхня людина?    Я вже розумів, які сили стоять за моїми замовниками.    Але, зізнатися, не розраховував на такого проводиря.    В принципі, вони могли послати зі мною кого завгодно;  з іншого боку, посланець мав би відповідати дуже жорстким критеріям:  знати іноземні мови, мати швейцарську візу і на додаток  бути їхнім інформатором.
          Вона сиділа біля ілюмінатора і також про щось думала.   Цікаво, про що?   І потім, вона вдягнена не зовсім по сезону.   Зараз у нас досить прохолодно, а в Швейцарії, судячи з моїх припущень, теж не має бути тепло.    Однак, вона в куртці, а в сумку навряд чи поміститься тепле пальто.
          Коли стюардеса приносить напої, вона просить подати їй склянку яблучного соку.   Я більш традиційний і прошу горілки і помаранчевого соку.    Таке відчуття, що вона відчужена від життя.    Втім, це її справа.   Сподіваюсь, вона дійсно хороша перекладачка.    А на все решта мені наплювати.
         Уявляю, як принизливо для "власника скотобойні" відправляти до Швейцарії, на пошуки потрібного їм чоловіка, інваліда і таку дівицю.    Мабуть, він скаженіє від злості.   Якби не крайня потреба і не моя репутація, він би ніколи не згодився на такий варіант.    Втім, і я б не погодився.    Платять багато, але й ризик величезний.    Адже, якщо я не знайду Касімова, доведеться ховатися вже від моїх замовників, які не лише захочуть повернути завдаток, але й забезпечити моє вічне мовчання.
          Судячи з усього, в літаку їхніх людей немає.    У всякому разі, в нашому салоні.    Підготувати ще одну людину вони, звісно, не встигли.    Але це зовсім не означає, що нас ніхто не буде зустрічати в аеропорті.   Там напевно чергують їхні люди, які мали лишитися після зникнення Рашида Касімова.    Вони довго перевіряли в Швейцарії, бо розуміють:  усі сліди починаються саме звідти.    На місці нас обов'язково чекатимуть підручні мого замовника.    Мою напарницю це, здається, не хвилює.   Її не хвилює ніщо на світі.    Вона просто випиває свій яблучний сік і зразу засинає, приклавшись головою до ілюмінатора.   Чому вона мене так дратує?    Певно, тому, що повинна виконувати роль моєї своєрідної "милиці", допомагаючи орієнтуватися в незнайомому середовищі.   А я звик завжди і в усьому покладатися  лише на себе.    Втім, це не означає, що мені ніколи не допомагали.    Добра зброя, потрібні замовники, необхідні посередники -- все це у мене було.    Але ніколи ще не було подібної "милиці", від якої дуже залежав успіх операції.
         Поміж мною і моїми клієнтами завжди був тільки оптичний приціл гвинтівки.   Тепер я мав додати до неї і ту незібрану тетерю, яка зараз спить, мов бабак.
        Коли стюардеса принесла їжу, попутниця прокинулась і допалася до неї так, наче голодувала кілька днів.    Вона їла швидко й жадібно:  помітивши мій погляд, знизала плечами, пояснивши:
  --  Я сьогодні не снідала.
         Я нічого не відповів, натякнувши, що мене це не стосується.   Коли вона завершила з їжею і нам принесли каву, нарешті, зволила промовити наступну фразу:
  --  Ви знаєте, де ми будемо жити?
  --  Ні,  --  відповів я,  --  мені здавалося, що ви маєте це знати краще за мене.
  --  Вони сказали, що ви самі оберете місце для проживання.    Я отримала інструкції всюди вас супроводжувати.    Мені сказали, що ви маєте необхідні кошти для нашого відрядження.
          Оце здорово!   Виходить, що зекономили на моєму гонорарі, включивши в нього і турботи про перекладача.
  --  А вам не заплатили?  --  питаю я гнівно.
  --  Мені обіцяли видати десять тисяч,  --  усміхнулася вона,  --  тому я і погодилась.   А в аеропорті дали на витрати всього дві тисячі доларів.
  --  Цього мало?  --  Я вже нічому не дивувався.
  --  Для Швейцарії, звісно, мало.    Ви, по-моєму, в Цюріх летите вперше.
  --  Це неважливо,  --  суворо зазначив я.  --  Вам сказали, скільки днів ми будемо у Швейцарії?
  --  Сказали.    Відрядження триватиме близько двох тижнів.    А що, ви вважаєте, ми можемо ще затриматися?
  --  Побачимо.
  --  Ви завжди такий неговіркий?  --  Здається, їжа на неї подіяла цілюще.
  --  А ви завжди така балакуча?
  --  Ні.  --  Вона знову усміхається, і навколо рота з'являються зморшки.
          Іноді мені здається, що їй значно більше років, ніж я думаю.
          Знову з'являється стюардеса і пропонує напої.    Цього разу я розсудливо відмовляюся.    Треба знати міру, до того ж,  з моменту вильоту із аеропорту я вже на роботі.    Хоча, якщо чесно зізнатися, робота почалася з того моменту, коли посланці Глухаря з'явилися в маленькому містечку і так різко змінили моє життя.   А може, навіть, і ще раніше, коли Савелій розказав усе Глухарю.    З того часу все йшло по дуже жорсткому сценарію, в якому права на імпровізацію я був позбавлений  начисто.
         А ось вже з моменту посадки в літак я можу, нарешті, почати гру за власними правилами, тому що мені дуже не подобається і доручене діло, і його замовники, і поводження Глухаря, який зненацька згадав про мене, і навіть  дівчина, котру мені  дали в напарники.
         Чому Глухарь згадав саме про мене?   Це питання все ще хвилює мене.    Його плутані пояснення не задоволили.    Адже він не так просто вийшов на Савелія.    Якщо знає, що на цій справі можна зірвати величезний куш, то чому нічого не просить?   Вважати, що можна задоволитися відсотками, знаючи характер Глухаря, наївно.    Спочатку я також думав, що дивіденди від нашої операції можуть принести йому значно більше, ніж гроші.   Потім, поміркувавши, зрозумів, що це не так.
         Чому раніше не було такої масової корупції?   Тому, що закони були суворіші?   Чи брали не всі?    Звісно, ні.   Брали завжди.   Але була стабільність.   Це саме той компонент, при якому можна все планувати, можна розраховувати на певні дивіденди у майбутньому, знаючи, що на потрібних місцях сидять потрібні тобі люди.   Але всього цього немає  в теперішній  Росії.  Про яку стабільність можна говорити, якщо за кілька років сталося стільки подій.   Про яку стабільність може йти мова, якщо, заснувши вночі в одній державі, можна проснутися завтра в іншій, яка полярно змінила державний устрій.    Може змінитися не тільки устрій держави, але й сама держава.   В один прекрасний день замість СРСР ви просинаєтесь в Росії, а на другий день в СНД.   Точно так ви можете пробудитися і опинитися в  якому-небудь  "Г", без додатку інших букв.
        Саме через те я не вірю Глухарю.    Не може він розраховувати на дивіденди в такій державі, як наша.    Тут немає ніяких гарантій стабільності.   Будь-який чиновник думає про свою кишеню, будь-який міністр -- тільки про завтрашній день.   Всі в уряді і вищому керівництві сидять на валізах, ладні в  будь-який  момент дременути  "за бугор".   І в такій ситуації  Глухарь розраховує на майбутнє?   Його просто немає.   Його неможливо прорахувати.    Отже, можливий лише один варіант -- він мене обманув, і я хотів би знати, навіщо  він це зробив?
        Моя супутниця замовила якийсь лікер і сидить з таким вдоволеним видом, мовби вже одержала все, що хотіла.    Цікаво, як вона знає мови?   Втім, це я визначу досить швидко.   Вже через десять хвилин після посадки буде ясно,  це дійсно професіонал, чи мені підсунули першу-ліпшу дурепу.
  --  В Цюріху знадобиться детальна карта країни.   Дуже детальна.   Бажано з зазначенням автомобільних і залізничних доріг,  --  тихо говорю я супутниці.  --  Ви мене слухаєте?
  --  Звичайно,  --  киває вона у відповідь,  --  це не проблема.   Я вам все покажу.   І куплю все, що треба.    Швейцарія дуже цікава країна.    Там є такі красиві місця!
  --  Ми летимо туди не туристами,  --  нагадую їй.  --  І, до речі, чому ви так упевнені, що  я ніколи не був у Швейцарії?
  --  Я бачила ваш паспорт.   Там немає попередньої швейцарської візи.   Тому я і вирішила.
          Ох, як вона мене здорово дістала.    Який я дурень.   Зовсім забув про свій паспорт.   Моїм замовникам не треба слідкувати за мною в цьому літаку.    Досить того, що вони знають номер і серію документа.   Знайти людину по документах в такій країні, як Швейцарія, дуже легко.    Наймачі переконані, що я у їхніх руках.    Вони навіть не припускають, де саме я був у ті часи, коли відірвався від нагляду і опинився наданий сам собі.
         Свою частину роботи я зробив непогано, а вони, у свою чергу, непогано зробили свою частину.   Тому я і забув про свій паспорт.    І тільки тепер, після того, як вона сказала, згадав. 
  --  А ви дійсно Махрушкін Олексій Вікентієвич?  --  запитує вона.
         "Матір Божа,  --  з жахом думаю я,  --  як добре, що вона сказала.   Адже в цьому паспорті збереглося лише моє прізвище.    Ім'я і по-батькові  вже змінені, тепер я Олексій Вікентієвич, про що зобов'язаний пам'ятати.   Ну, й по-батькові -- поки його вимовиш, зламаєш язик".
  --  Ви ж бачили мій паспорт,  --  гнівно говорю я і згадую, що так і не дізнався її ім'я.   Але запитувати зараз чомусь не хочеться.    Однак, вона сама представляється.
  --  А мене звати Надя.   Надія Келлер.    Я німкеня за походженням.    Мій батько працював перекладачем в радянських військах у Західній групі військ.    Зазвичай, усі запитують, звідки  у мене німецьке прізвище.
          Я мовчу.    Нехай базікає, якщо хоче.   Мені це все нецікаво.    Головне, вона має знати німецьку мову.   Об'являють посадку, і усміхнена стюардеса просить нас пристебнути ремені.
          Літак м'яко приземлюється, у Цюріху ми доволі швидко проходимо митний і прикордонний контроль і направляємось до лінії очікування.   Навіть, якби я був дилетантом, то й тоді б помітив двох чоловіків з характерним азійським розрізом очей, котрі різко вирізнялися в натовпі зустрічаючих європейців.   Втім, вони не приховують своєї присутності.   Заледве ми опиняємось у залі, як ці двоє направляються до нас, буцімто наші близькі родичі.
  --  Ви Махрушкін?  --  запитує один із них.   Російською  він говорить дуже добре.
  --  По-моєму, так,  --  відповідаю я, вже розуміючи, що "головний м'ясник" попередив цю парочку заздалегідь.    
  --  Ми приїхали зустріти вас,  --  сповіщає другий,  --  машина вже чекає.   Готель вам замовлений.    Чи ви хочете ще куди-небудь поїхати?
  --  Ні,  --  усміхаюсь я цим вправним хлопцям,  --  звичайно, ні.   Обов'язково в готель.   Сподіваюсь, ви зняли нам окремі номери?
         Треба було бачити,  як на мене подивилася перекладачка.    Це був не гнів, ні.    Це був погляд презирства, я зразу його відчув.    Їй, вочевидь, не подобалися жарти цього  гатунку.   Втім, з її фігурою і іншими даними можна звикнути до подібних жартів.   Хоча, кажуть, є чоловіки, яким подобаються хлопчачі фігурки жінок.    Я, принаймні, досі до них не належав.
        По дорозі в місто вона презирливо мовчить, а я, сидячи поруч із нею на задньому сидінні, роблю вигляд, що любуюся красою довколишніх місць.   Найцікавіше, що вони мене не хвилюють.    Там, в Леньках, місця  були й красивіші.    Головне  тепер --  виробити стратегію пошуку.    І тут мені знадобиться допомога цієї підстриженої жінки, що відвернулася від мене.
         Нас привозять до готелю і розміщують у двох сусідніх номерах.   Проводирі пояснюють, що ми можемо розраховувати на їхню увагу в будь-який час доби.    І знову делікатно інтересуються, куди я маю намір направитися.    Я також делікатно заявляю, що маю намір прийняти з дороги душ і трохи відпочити.    Переглянувшись, вони зникають з мого номера.    Тільки-но  вони виходять, я телефоную перекладачці.
  --  Мені терміново потрібні ті самі карти, про які я просив,  --  говорю швидко,  --  але зробіть це так, щоб про вашу покупку знали тільки ви.   Постарайтесь вийти з готелю непомітно.    Повернетеся  до себе в номер,  зателефонуйте мені, і я сам зайду до вас.
         Вона намагається щось сказати, але я кладу трубку і кидаюсь до дверей.   Наші зустрічаючі ще стоять біля ліфта.
  --  Зачекайте,  --  гучно кричу їм, ніби давно не бачив,  --  не йдіть.    Здається, я закінчу досить швидко і ми разом  вийдемо в місто.
         Треба бачити їхні вражені обличчя.    Звідки їм знати, що я роблю це навмисне, даючи можливість Надії Келлер вийти з готелю непоміченій.   Потім мені доводиться півгодини терпіти цих типів у своєму номері і, навіть, дати їм можливість понишпорити в моїх речах, поки я приймаю душ.   Втім, вони роблять це дуже акуратно і, навіть, не беруть грошей, які лежать на дні мого невеликого чемоданчика.   Там не така вже велика сума -- всього п'ять пачок.    Я вже вийшов  з-під  душу і просушив феном голову.   Вже дістаю з міні-бару маленькі пляшечки віскі і водки, коли чується стук у двері.
         Через секунду входить перекладачка і псує мені настрій на цілий день.    А разом з тим зриває все, що я загадував.    Все-таки, даремно я погодився їхати з цією ненормальною.

17

ЗА  ШІСТЬ  МІСЯЦІВ  ДО  ПОДІЙ

  --  Що будемо робити?  --  запитав М'ясников, поглянувши на Касімова, що сидів  перед ним.  --  Як нам бути?
  --  У вас справді є людина для поїздки в Швейцарію чи ви блефуєте?  --  допитується  його колишній друг і нинішній ворог.
  --  Розуміється є, я ж дійсно хотів витягти звідти ці гроші.    Звідки я міг знати, що ви мені не довіряєте?
  --  Скільки можна повторювати те саме?  --  роздратовано зауважив Касімов.  --  Адже я пояснив, що повністю довіряв вашим здібностям і вашому банку.    Просто після того, як зник у Будапешті Кондаков, я, природно, захвилювався і вирішив трохи підстрахуватися.
  --  Надіюсь, мої люди ще живі?  --  встряв  Хайфулін.
  --  Звичайно,  --  спалахнув банкір,  --  ми ж не бандити.
         Хайфулін подивився на мовчазного Потапенка і спохмурнів, збагнувши, що більше ніколи не побачить своїх найманців.
  --  Коли літак на Цюріх?  -- запитав  Касімов.
  --  Через дві години,  --  відповів Хайфулін.
  --  Я полечу цим рейсом до Цюріха.   Замовте мені квиток,  --  раптом попросив Касімов.
         Всі здивовано подивилися на нього, навіть, Хайфулін.
  --  У вас є віза?  --  не вірячи почутому, запитав банкір.
  --  Звісно, є,  --  злісно сказав Касімов,  --  у мене завжди напоготові візи тих країн, куди мені, можливо, доведеться терміново виїхати.    Просто там деяка складність.
  --  Яка складність?  --  запитав Потапенко.
  --  Паспорт не на моє прізвище,  --  криво усміхнувшись, пояснив Касімов.
  --  Але хоча б карточка там ваша?  --  уточнив М'ясников.
  --  Розуміється, моя, а чия ж ще?    Скажіть хлопцям, хай замовлять мені одне місце,  --  велів він Хайфуліну.  --  Хоча ні, краще йди і візьми квиток сам.   Щоб ніхто не знав, на чиє прізвище.
          Він протягнув паспорт Хайфуліну, і той повільно, ніби роздумуючи, взяв його і запитав:
  --  Ти певен, що чиниш правильно?   Як ти полетиш туди сам, без охорони?   Це дуже небезпечно.    Тим більше, якщо за нами хтось слідкує.
  --  Нічого,  --  усміхнувся Касімов,  --  якщо ми не можемо дістати візу у Швейцарію за один день, то вони й поготів не зможуть цього зробити.   Судячи з того, як не пускають наших людей до Швейцарії, у них теж немає візи, і вони воліють зупиняти наших кур'єрів по дорозі до Цюріха.
  --  Ви завжди вміли мислити масштабно,  --  похвалив банкір.  --  Я думаю, це буде найкращий вихід.
          Про себе він подумав, що Сурковій доведеться дати окремі інструкції.
          Задзвонив сотовий телефон, Касімов витяг апарат з кишені, підніс трубку до вуха.
  --  Рашид Амірович,  --  почув він голос чоловіка, який приїздив до нього на дачу,  --  завтра останній день.   Ви встигнете підготувати всю документацію?
           Хайфулін, який вже відходив від столика, зупинився, помітивши незрозумілий вираз на обличчі свого патрона.   М'ясников і Потапенко також щось відчули.
  --  Це він,  --  сказав Касімов, прикриваючи трубку.
          Банкір поморщився, начебто йому дали лимон.   Стривожений Потапенко нахилився до нього:
  --  Я був правий.   Вони перевірили портфель Мальчикова, упевнились, що там нічого немає, і вирішили  зателефонувати вам.
  --  Біс би їх узяв,  --  нервово смикнувся банкір.
  --  Ми постараємося встигнути,  --  чемно  відповів Касімов,  --  ви даремно турбуєтесь.
          "Звідки вони могли дізнатися номер мого особистого телефону? -- з роздратуванням подумав він.  --  Треба буде доручити Семену перевірити всіх наших людей".
  --  Різні чутки ходять,  --  сказали на тій стороні.  --  Я не хвилююсь.    Але мені здається, нам треба тримати ситуацію під контролем, щоб не сталося нічого несподіваного.   Ви ж розумієте, Рашид Амірович, сума надто велика, щоб ризикувати.    Ми не можемо не приймати це до уваги.
         "Погрожує, сука",  --  промайнуло в голові.   Проте нервувати він не мав права.   Чоловік, який говорив з ним, був дуже небезпечний.    Це була настільки реальна і страшна небезпека, що він навіть закрив очі, мовби гаряче дихання смерті вже обпікало обличчя.   Але заради грошей, які були там, на рахунку, треба було ризикнути.   Ризикнути, а потім усе звалити на того кур'єра, котрий не зумів донести нормально документи, в результаті чого гроші пішли невідомо куди.
  --  Не турбуйтеся,  --  сухо сказав він,  --  ми вживаємо заходи, щоб нічого страшного не сталося.
          "А якщо ніякого кур'єра не було,  --  раптом майнула думка,  --  ні, такого просто не може бути.   Якби не пропали документи, вони не стали б придумувати цього.    А може, придумали, щоб перевірити своїх партнерів,  --  майнуло інше.  --  Ні, --  знову заспокоїв себе Касімов,  --  коли такі гроші на рахунку, ніхто не дозволить ризикувати ними заради перевірки.    Та й гроші належать зовсім іншим людям, щоб ними так ризикувати".    
  --  Ми зробимо все, що від нас залежить,  --  знову запевнив він.  --  Експерти "Епсілон-банку" працюють вже другу добу.   До завтрашнього дня буде готовий пакет документів.
  --  Сподіваюсь, завтрашній день промине спокійно,  --  відповів співрозмовник і відімкнувся.
  --  Вони все знають,  --  сказав Касімов, закриваючи апарат,  --  вони все точно знають.   Треба негайно летіти до Швейцарії.   Рінат, чого ти стоїш, біжи за квитком.   Хоча ні, зачекай.    Тут не годиться, вони можуть слідкувати за нами.    Поїдемо до міста, візьмемо квиток там, у будь-якому агенстві.
  --  Ви не встигнете туди й назад,  --  заперечив М'ясников.
  --  Встигнемо,  --  відмахнувся Касімов,  --  а якщо не встигнемо, я полечу іншим рейсом.   З іншого аеропорту.   Через Домодєдово або Шереметьєво-один.
  --  Звідти не літають літаки до Швейцарії,  --  нагадав Потапенко.
  --  Я знаю,  --  кивнув Касімов,  --  все прекрасно знаю.   Я вилечу через Баку чи Київ, через Варшаву чи Софію.    Через будь-яке місто, але вилечу.   Мені не можна вилітати звідси літаком до Цюріха.   Ці негідники напевне будуть контролювати цей рейс, зроблять усе, щоб я на нього не потрапив.
  --  Він має рацію,  --  сказав Потапенко,  --  повертайтесь до міста і летіть іншим рейсом.
  --  Рінат, Семен, ми повертаємось до міста,  --  скомандував Касімов і повернувся до М'ясникова.  --  Кирило Петровичу, пробачте мені за мою поведінку.    Це було непорозуміння, яке, я сподіваюсь, ми скоро забудемо.
           Він простягнув руку.   М'ясников, невдоволено морщачись, потиснув  її.
  --  Сподіваюсь, так і буде.
           Касімов повернувся і стрімко попрямував до виходу.    За ним рушили його охоронці.
           М'ясников і Потапенко дивилися їм услід.
  --  Він не простить,  --  переконано сказав Потапенко.  --  Він нізащо не простить тобі за те, що ти на нього накричав.    Це, Кирило Петровичу, завжди буде для тебе велика проблема.
  --  Щойно вирішимо проблему грошей, зразу вирішимо і його проблему,  --  відізвався М'ясников.  --  У тебе  мали лишитися надійні зв'язки.    Невже не знайдемо одного снайпера з гвинтівкою?
  --  Знайдемо, Кирило Петровичу,  --  пообіцяв Потапенко,  --  обов'язково знайдемо.
          Вже вийшовши із зали офіційних делегацій, чи кімнати ВІПа, як її тепер називали, Касімов повернув голову до Хайфуліна:
  --  Щойно я вилечу до Цюріха, кінчайте банкіра і його свиню.
  --  Яку свиню?  --  не зрозумів Хайфулін.
  --  Потапенко.    Цю гниду, кагебешника.
  --  Ну, він радше  схожий на дятла, ніж на свиню,  --  пожартував Хайфулін, викликавши сміх Семена, який ішов слідом.
         Вони пройшли до автомашин і, розмістившись, виїхали зі стоянки аеропорту.   Біля повороту стояв "Фольксваген", в якому сиділи двоє.    Один набрав по сотовому телефону відомий йому номер і доповів:
  --  Касімов поїхав до Москви.   В аеропорті лишилися тільки М'ясников і його команда.   Вочевидь, вони чекають Суркову, щоб провести до Цюріха.
  --  Дійте,  --  дозволив абонент,   --  наша машина зараз виїздить.
         Той, що говорив,  кивнув водію:
  --  Їдьмо до аеропорту.   Наказано діяти.
  --  Не люблю стріляти в жінок,  --  пробурчав напарник.
  --  Ти багато не балакай,  --  суворо перебив його перший,  --  під'їжджай і припаркуйся так, щоб ми бачили вхід до зали ВІПа.
  --  Сам знаю.  --  Водій вирулив автомашину, забираючи праворуч, до будинку аеропорту.
         Суркову везли в затемненому "Вольво", машина на великій швидкості мчала до аеропорту.    На передньому сидінні розміщалися двоє співробітників Потапенка, які забезпечували безпеку жінки.
         М'ясников сидів на другому поверсі, в залі офіційних делегацій, пив каву, поглядаючи на годинника.    Поряд були троє його охоронців і сам Михайло Потапенко.    Внизу чергували двоє людей Потапенка.   Ще четверо знаходились в будинку аеропорту, кілька чоловік чергували біля входу в будинок -- їм було наказано чекати машину з Сурковою.
          Автомобіль під'їхав рівно за півтори години  до вильоту літака.    Але, всупереч звичаю, підкотив не до входу в аеропорт, а на другий рівень, де знаходився вихід із аеропорту.    Хитрий Потапенко розрахував, що так буде легше провести Суркову.   Що і було зроблено.   Вона піднялася з першого поверху основного будинку аеропорту на другий і опинилася перед входом до зали офіційних делегацій.
  --  Дивись,  --  стрепенувся наглядач, що сидів у "Фольксвагені",  --  треба попередити наших.  --  Він поспіхом набрав номер.  --  Жінка в аеропорті.   Вони провели її до зали ВІПу через перший поверх.
  --  А ви куди дивилися?  --  злісно спитали з тієї сторони.  --  Вам нічого не можна довірити.   Зараз  вона вилетить  до Швейцарії.
  --  Не вилетить,  --  заперечили з машини,  --  ми підемо туди.
  --  Не поспішайте.   В будинку аеропорту повно співробітників Потапенко.   Дочекайтесь нашого  мікроавтобуса.   Хлопці зараз виїжджають.
  --  Вас зрозумів,  --  той, що сидів у "Фольксвагені", кивнув напарнику,  --  вже їдуть.
          Помітивши Суркову, М'ясников зрадів так, мовби побачив кращу в своєму житті жінку, яка прийшла до нього на побачення.
  --  Ми можемо пройти до зали для пасажирів першого класу,  --  запросив Потапенко,   --  але всіх через кордон не пропустять.   Лише кілька душ.
  --  Цілком достатньо,  --  відмахнувся банкір,  якого поява Суркової привела в добрий настрій.
           Потапенко пішов домовлятися.    Через кілька хвилин повернувся.   М'ясникову, Потапенко, двом охоронцям і Сурковій дозволили пройти далі, минаючи прикордонний і митний контроль, щоб розміститися в салоні пасажирів першого класу і звідти провести жінку.
         Дивлячись на її кобиляче обличчя, М'ясников розчулено думав, що вона може принести йому найбільший дохід у житті.   Все залежить від її уміння.   Хоча особливого вміння й не вимагалося.    Треба переписати гроші на інший рахунок.   Просто переписати, маючи довіреність банку.   І ніяких проблем.    Якщо не рахувати основних власників цих грошей, які так досаждали йому і Касімову цими днями.
          До аеропорту під'їхав мікроавтобус сантехнічної служби.   З нього вибралися троє робітників у синіх комбінезонах і направилися  до будинку аеропорту, тримаючи в руках коробку з інструментами.
  --  Нам треба пройти в буфет на другому поверсі,  --  пояснив одному із співробітників аеропорту старший технік,  --  там протікає труба, просили терміново полагодити.
  --  Дивно,  --  здивувався  службовець,  --  мені нічого не повідомляли.
  --  Якщо так, ми можемо поїхати,  --  знизав плечами технік,  --  ми просто виконуємо заявку.
  --  Ходімо,  --  ліниво підвівся співробітник.  --  Валера!  --  крикнув він своєму напарнику.  --  Я поведу хлопців у наш буфет на другому.    Знову там ці бісові емігранти щось накоїли.    Вічно з ними проблеми.
  --  Я ж говорив, не треба їм дозволяти ночувати там,  --  відмахнувся Валера.
          Співробітник повів "техніків" через службовий прохід до буфету, що знаходився майже поряд з салоном першого класу.
          Вони проминули кілька магазинів безмитної торгівлі, піднялися по сходах, проходячи повз салон для пасажирів  бізнес-класу.   І вже наближалися до буфету, коли робітник аеропорту, який ішов попереду, відчув, як у спину йому вперлося дуло пістолета.
  --  Швидко в туалет,  --  наказав голос ззаду.
          "Терористи",   --  майнуло в голові.   Він розсудливо повернув до туалету.   Щойно вони туди зайшли, як "старший технік" наніс йому сильний удар по голові.   Оглушений службовець упав, навіть, не встигши зрозуміти, що сталося.    "Техніки" вийшли з туалету, прикріпивши на двері табличку "ремонт".
          У салон першого класу вони зайшли по черзі.   Біля гардеробу їх зустріла усміхнена дівчина.
  --  У нас  що-небудь  не так?  --  запитала вона, і то були її останні слова в житті.
         Пострілом  із пістолета, з надітим на нього глушником, дівчина була відкинута до стіни.   Другий, контрольний, постріл вона вже не чула.    Два інших "техніки" дістали автомати, прикріплюючи  до них глушники.    У цей вранішній час у салоні першого класу пасажирів майже не було.    У дальньому кінці сиділи двоє австрійців, які про щось тихо розмовляли, а в правій залі був М'ясников зі своїми людьми.    Він був спокійний.   Квиток Суркової вже зареєстрований, паспорт виданий, здавалося, тепер вже ніщо не може її зупинити.   За півгодини літак полетить, і тоді він повернеться до Москви.
         Потапенко, який випив надто багато кави, почувався не дуже добре.   У нього була хвора печінка, внаслідок чого він і мав такий нездоровий, землистий колір обличчя.   Кивнувши банкіру, він  підвівся і відправився до туалету.  М'ясников читав газету і,   навіть, не повернув голови в його бік.   Суркова сиділа поряд.   Охоронці, розташувавшись на сусідньому дивані, розглядали розвішані по стінах картини.
          "Техніки" проминули буфет, не звертаючи уваги на дівчину, яка стояла за стойкою.   Зайшли до зали.    М'ясников не встиг прибрати газету.   Автоматні кулі пробили її, і затим так же легко пробили його тіло.   Банкір сповз на підлогу, задихаючись від нестачі повітря.    Суркова померла відразу -- один з пострілів прийшовся їй у голову.   Двоє охоронців, заледве усвідомивши, в чому справа, не встигли вихопити зброю, як були розстріляні.    "Старший технік" підійшов до банкіра, який хрипів у калюжі крові,  і зробив контрольний постріл у голову.
         Після цього всі троє вийшли з зали.   Проходячи повз буфет, "старший технік" одним пострілом звалив і буфетницю, вціливши їй у шию.   Але не вбив її, а тільки важко поранив.
          Коли Потапенко вийшов з туалету, його погляду постала страшна картина.   Чотири спотворені трупи лежали в залі.   М'ясников виглядав особливо жахливо.   Потапенко похитнувся, і, кинувшись до телефону, став терміново набирати номер.
  --  Ало-о!  --  кричав він тремтячим голосом, вперше в житті злякавшись.  --  Ало, ви мене чуєте?
          Австрійці, що були в другому кінці салону, не могли зрозуміти, чому так істерично кричить цей чоловік.
  --  Вони просто погано виховані,  --  сказав один європеєць другому.   І той згідно кивнув у відповідь.

18

ПРОДОВЖЕННЯ  ПОДІЙ.
ДЕНЬ  ТРЕТІЙ

          Я ж припускав, що будь-який  напарник буде мені заважати.   Так і вийшло.   Ця ідіотка замість того, щоб зателефонувати мені, як я її просив, чекати у своєму номері, нахабно стукає у двері.   Довелося  відкривати.    І вона ввалюється з цілою купою дорожніх карт, які я просив купити.
          Від злості я готовий задушити її власними руками.    Проклята кретинка зіпсувала мені всю гру.   Типи, що сиділи в моєму номері, зразу здогадалися, що я клеїв дурня, тягнув час, поки моя напарниця їздила в туристичний центр міста.   Зрозумівши це, вони дуже образились, їхні вузькі очі перетворилися в щілини.   Добре ще, що не набили мені пику, хоча по лицях видно -- їм дуже хочеться це зробити.    Тепер вже не варто прикидатися.
  --  Отже, так,  --  розпоряджаюсь я,  --  звільняйте номер, дайте мені можливість нормально попрацювати.
  --  Я також  вільна?  --  запитує ця стерва, мило усміхаючись.
  --  Ви вже зробили все, що змогли,  --  так само  мило усміхаюсь я їй у відповідь.  --  Краще б ви лишились у Москві.   Там від вас було б більше користі.
          Вона міняється на лиці і виходить з мого номера, гримнувши дверима.    Слідом підіймаються азіати.    Вони не говорять мені на прощання ні слова, але я не сумніваюсь, що тепер по черзі стежитимуть за нашим готелем.    Нарешті, я лишаюсь сам.   Карти, які вона принесла,  неймовірно повні і точні.   Я пройшов афганську війну, був офіцером і знаю, що таке точна і повна карта.    Боюсь, навіть, у нашому Генеральному штабі були менш досконалі карти, ніж ці, куплені моєю перекладачкою в туристичному центрі Цюріха.
          Тепер слід розбиратися.    В тому, що Рашид Касімов  не зупинявся в Цюріху, я певен.    Він зобов'язаний був зрозуміти, що не може з'являтися в цьому місті.    Хіба що в банках і лише на час, потрібний для оформлення і переказу грошей.    В протилежному випадку він ризикував нарватися на посланців мого замовника, котрі, судячи з їхного виду, не люблять церемонитися з подібними типами.
         Крім того, я не сумніваюсь, що комплексна перевірка Цюріха, проведена його переслідувачами, була дуже ретельною і включала в себе усі більше або менше відомі  готелі і пансіони.
         На підставі цього я виводжу свою формулу пошуків мого клієнта.   Він мав зупинитися в місті, близько розташованому до Цюріха.   При цьому бажано, щоб місто це мало свій аеропорт, із якого мій клієнт зразу після завершення банківської операції, міг вилетіти.   Я уважно вивчаю карту Швейцарії.   Трачу на це цілий день, окреслюючи район можливих пошуків.    Лозанну і Женеву я відкидаю, вони розташовані надто далеко від Цюріха.   А ось Берн, до якого можна добратися досить швидко, привертає мою увагу, і я виділяю це місто окремо, вирішивши, що пошук треба починати саме звідти.
         Двічі на день мені телефонують і, коли я піднімаю слухавку, швидко вимикаються.   Перевіряють, чи дійсно я знаходжусь у номері.    Нарешті, о восьмій вечора я дзвоню  своїй "помічниці".
  --  Ви вечеряли?  --  запитую я, ніби нічого не сталося.   Врешті-решт, вона могла зробити це і не навмисне.
  --  Ні,  --  чується її глухий  невдоволений голос,  --  я ще не вечеряла.   Вас це дійсно хвилює?
  --  Не дуже,  --  грубо відповідаю я,  --  але ви мені потрібні.   Тому кидайте всі свої справи і йдіть до мене.
  --  Мене ніколи так не запрошували,  --  бурмоче вона ображено і кладе трубку.
         За хвилину вона стукає в двері.    Цього разу на ній вузька темна спідниця, немислимо коротка.   Ноги, всупереч моїм очікуванням, прямі і красиві.   Це мене бентежить.   Як правило, брюки люблять носити жінки з кривими ногами.
  --  Ось вам телефон,  --  говорю я, не дожидаючись, поки вона відкриє рота,  --  подзвоніть у ресторан і попросіть принести нам вечерю. 
          Вона набирає номер.   Говорить вона німецькою більш ніж упевнено.   І вільно.   Адже по кількох промовлених словах можна судити про якість мови.   Хоч у цьому мені повезло.    Промовивши кілька фраз, вона дивиться на мене.
  --  Що ви будете їсти?
  --  Що-небудь  м'ясне.
       Вона усміхається.
  --  Конкретніше, що саме ви хочете?   Свинину, телятину, яловичину чи баранину?
         Після Афганістану я полюбив баранину.
  --  Давайте баранину,  --  погоджуюсь швидко,  --  і хай принесуть побільше хліба.
  --  А який салат ви хочете?
  --  На ваш розсуд,  --  відмахуюсь я, продовжуючи вивчати карту, що лежить переді мною.
          Вона говорить ще кілька фраз і опускає слухавку.  Потім обертається до мене.
  --  Ви кликали мене тільки через це?
  --  Ні, не тільки.  Я хочу, щоб ми разом проглянули ці карти.   І щоб ви подзвонили вниз, в розрахунковий відділ, і уточнили, хто замовляв для нас номер у готелі.   Мені це дуже важливо.  
  --  Вони могли замовити прямо на місці,  --  відповідає вона.
          Я відчуваю в її словах насмішку.   Але,  все-таки, наполягаю на тому, щоб вона подзвонила портьє.  Їхня розмова і чекання виявились довгими.   Лише через п'ятнадцять хвилин вона дякує портьє і пояснює мені:
  --  Наші номери замовлені представником посольства...  --  і називає середньоазійську країну, яку я підозрював  від самого початку.   Так, мої передчуття недаремні.
          Коли приносять замовлення, ми сидимо над картами, і вона мені докладно пояснює написи.   Таке відчуття, що автомобілі їздять, навіть, по горах, а потяги ходять крізь них.   Ах, якби це була наша рідна Сибір, і я б точно знав, в яке місто мав би приїхати мій клієнт, вичислити його вдалося б за півгодини.   Треба просто знайти крупне місто, в якому є залізнична станція і аеропорт, і яке знаходиться на рівній відстані від того міста, де обов'язково з'являвся мій клієнт, і від того, де він міг появитися.    Звісно, якби була змога  перевірити всіх тих, хто прилетів, приїхав, приповз  до Швейцарії в той день, шість місяців тому, я обов'язково це зробив би.   Але я не маю такої можливості.   А знайти свого клієнта я все одно зобов'язаний.
        Ми вечеряємо і розглядаємо карти.    Ми п'ємо чай і переписуємо населені пункти.   Ми їмо фрукти і все одно займаємося картами.
  --  Я не розумію, що у вас за метод пошуку?  --  раптом говорить вона.  --  Кого ви хочете знайти?   Чи що саме?   По-моєму, ви самі толком цього не знаєте.
  --  Мені треба знайти чоловіка, котрий був у Цюріху шість місяців тому,  --  зізнаюсь я.  --  Але цей чоловік не зупинявся в самому Цюріху, а жив десь у іншому місті, щоб про нього ніхто не знав.    Ось я і хочу відшукати його слід.
  --  А де він появлявся?   Може, ми відшукаємо його там?
          Або вона мене вважає за дурня, або сама така дурепа.   Але я не встряю в дискусію, а знову схиляюся над картами.
  --  Як можна арендувати машину в Швейцарії?  --  запитую я через деякий час.
  --  Дуже легко, треба пред'явити кредитну карточку, і забирай автомобіль.   Правда, для цього потрібні ще й міжнародні права.
  --  Ви мене не зрозуміли,  --  пояснюю терпляче,  --  мене інтересує, як можна арендувати машину без кредитної карточки.
  --  Боюсь, у Швейцарії це неможливо,  --  качає вона головою,  --  тут надто законослухняні громадяни.   Де-небудь в Америці таке ще може статися, там іноді беруть замість кредитки кілька тисяч  доларів завдатку.   Тут це виключено.
  --  В такому разі, автомобіль відпадає,  --  бурмочу я.  --  Отже, більша частина населених пунктів нам не підходить.    Коли тут відкриваються банки, як і всюди, о дев'ятій?
  --  Деякі -- в половині десятої.
  --  Прекрасно,  --  говорю я, як перше повзаючи по підлозі, не відриваючись від карти,  --  зателефонуйте, будь ласка, в справочну залізничного вокзалу і уточніть, які потяги прибувають до Цюріха в інтервалі з половини дев'ятої до половини десятої.   До речі, я забув вас запитати, потяги тут ходять по розкладу?
          Вона дивиться на мене з легким презирством.
  --  Як швейцарські годинники,  --  висловлюється з почуттям якоїсь зверхності, нібито Швейцарія -- її батьківщина.
  --  Тоді швидче дзвоніть,  --  показую на телефон,  --  і постарайтеся довідатися точне число потягів і, найголовніше, час їхнього  прибуття.
          Вона направляється до телефону.   Все-таки, ноги в неї хороші.    Рівні і прямі, як у спортсменок.    Правда, мені вона зовсім не подобається, але допускаю, що є любителі, яким вона може бути симпатична.
          Надія набирає номер телефону і довго щось говорить німецькою.    Вислухавши сповіщення, кладе трубку.
  --  Що сталося ?  --  питаю я.
  --  Розклад у них міняється.   Півроку тому був зовсім інший.   Потягами користуються декотрі, більшість віддають перевагу літакам і автомобілям.   На залізній дорозі є літній і зимовий розклад.   А тепер вже пізня осінь.
  --  Ви збираєтесь розповідати мені про красоти осені?  --  єхидно запитую я.
  --  Ні.   Просто я повідомляю те, що мені сказали.
          Господи, як вона мене нервує.
  --  А коли вони дадуть точну інформацію?  --  питаю, все-таки, стримуючись.
  --  Просили передзвонити через десять хвилин.
         Стільки балабольства, щоб донести одну інформацію.   У мене зріє підозра, що їй подобається наді мною знущатися.   Що ж, вона мене ще погано знає.    Через десять хвилин вона підходить до телефону і набирає номер.    Потім, взявши ручку і листок паперу, довго записує дані і нарешті, поклавши слухавку, протягує мені листок.
         Я беру його і схиляюсь над картою.   Перша, друга, третя, п'ята назви міст і селищ мені нічого не говорять.   Женева, Лозанна, Берн -- все це надто далеко, і сідати на потяг треба пізно вночі.    Нарешті, я знаходжу те, що треба.   О дев'ятій годині десять хвилин ранку на вокзал до Цюріха прибуває потяг із Люцерна, котрий розташований в двох годинах їзди.   Я відчуваю, що напав на слід.   Краще місце, звідки можна приїздити до Цюріха, просто важко відшукати.   Велике місто зі своїм аеропортом.   І найважливіше -- близькість до Цюріха.   Здається, я все-таки знайшов!
  --  Завтра ми поїдемо до Люцерна,  --  об'являю я перекладачці.

19

ЗА  ШІСТЬ  МІСЯЦІВ  ДО  ПОДІЙ

        Касімов сидів у машині, роздумуючи, як краще влаштувати свої справи до відльоту в Цюріх.   Він вже розібрався з найважливішими питаннями до того, як приїхав до аеропорту.   Але тепер треба було встигнути завершити і позосталі справи, щоб мати можливість спокійно відправитися до Швейцарії.   Дзвінок сотового телефону застав його вже при в'їзді до міста.
  --  Рашид Амірович,  --  голос був незнайомий, тремтячий.
  --  Хто це говорить?  --  нахмурився Касімов.   "Доведеться міняти номер,  --  з досадою подумав він.  --   Кожний ідіот дзвонить по цьому телефону".
  --  Це я,  --  відізвався голос.  --  Потапенко.
  --  Хто?  --  вразився Касімов.  --  Що сталося?   Звідки ви дзвоните?
  --  Із аеропорту.
        "Боже, що з ним стряслося,  --  подумав Касімов,  --  чому у нього такий голос?".
  --  Полетіла Суркова?  --  запитав він, ще не знаючи, що відбулося дещо страшне.
  --  Ні.
  --  Як це ні?   Знову ваші ігри?
  --  Рашид Амірович,  --  знову почувся жалібний голос,  --  на нас тут напали.   Наші люди перебиті, Суркова вбита.   І Кирило Петрович також...
  --  Що "також"?  --  холодіючи від жаху, запитав Касімов.  --  Що з ним сталося?
  --  Він убитий.  Вони вбили всіх.   Рятуйтеся, Рашид Амірович.   Тепер вони будуть шукати вас.
         Касімов опустив трубку.
  --  Що таке?  --  спитав  Хайфулін, який сидів поряд.  --  На тобі лиця немає.   Що він тобі сказав?
  --  Щойно в аеропорті скоєно напад на Кирила Петровича,  --  пробурмотів вражений Касімов.  --  Вони вбили всіх.   Суркову, М'ясникова, його людей.   Це найсправжнісінька війна, Рінат, ти розумієш, війна.    І ми не зможемо з ними воювати.   Просто не вистачить сил.
         Хайфулін ошелешено дивився на Касімова.    У цей момент пролунав дзвінок.   Касімов поглянув на апарат, думаючи:  відповідати чи ні.    Після п'ятого дзвінка він все ж відізвався.
  --  Рашид Амірович,  --  на цей раз почувся надто знайомий голос, і від того такий страшний,  --  я думаю, ви оцінили наше попередження.   М'ясников останним часом занадто умничав.   Всі його люди -- Кондаков, Мальчиков, Суркова -- так і не змогли потрапити в Цюріх.    Сподіваюсь, ви зрозумієте нас правильно?   Ми б не хотіли знову вдаватися до таких неприємних пояснень.   Завтра всі документи мають бути у нас.   До побачення.
         Касімов відімкнувся і закрив очі.   Він надто добре знав моральності сучасного світу.   Раз вони почали таку війну, вже не зможуть зупинитися, навіть, якщо він дасть їм всі необхідні документи.   Оскільки все одно в якійсь мірі будуть залежати від нього, бо він знає, хто скоїв кривавий напад в аеропорті.   Тому він напевно буде ліквідований, щойно завершиться епопея з документами.
  --  Знову вони?  --  збагнув Хайфулін.  --  По-моєму, ти зобов'язаний прийняти виклик.   У тебе немає іншого виходу,  --  сказав він,  немов підтверджуючи найстрашніші побоювання Рашида Касімова.  --  Вони тебе так просто не полишать.   Ти маєш щось робити.
  --  Отож бо,  --  згодився Касімов,  --  він сказав, що це попередження.   Вимагає свої документи.
  --  Признач  йому зустріч і зроби перший удар,  --  пропонує  практичний Хайфулін,  --  інакше вони не дадуть тобі спокою.
  --  Яким  способом?
  --  Скільки у тебе зараз людей?
  --  Душ сорок набереться.
  --  Цілком достатньо.   Відправ усіх на дачу і признач там зустріч.   А коли вони приїдуть, усіх знищи.    Всіх до одного.    Тоді вони почнуть тебе поважати і підуть на переговори як з рівним.    У протилежному випадку у тебе не буде жодних шансів.    Вони просто тебе роздавлять.    Ти зобов'язаний довести, що з тобою треба рахуватися.
  --  Звичайно,  -- замислено сказав Касімов. -- Семен, ти чуєш, що він говорить?  --  крикнув він  начальнику своєї особистої охорони, що сидів поряд з водієм.
  --  Звісно, чую.
  --  Зможеш організувати достойну зустріч гостям?
  --  Тільки розпорядіться, Рашид Амірович.   Я від них мокре місце залишу.
  --  Тоді дій,  --  дозволив Касімов,  --  збирай усіх на сьогодні.   На третю годину дня.   Я призначу їм зустріч.   А ти, Рінат,  --  звернувся він до Хайфуліна,  --  візьми мені квиток на п'яту годину вечора до Варшави.   Звідти вночі вилітає літак на Цюріх.
  --  На твій паспорт?  --  уточнив Хайфулін.  --  Не турбуйся, все зроблю.
  --  І сам не бери квиток.  Посилай  кого-небудь  із нейтральних людей,  --  нагадав Касімов.
  --  За кого ти мене  маєш?  --  засміявся Хайфулін.  --  Я пошлю до каси  якого-небудь  п'яницю, щоб він не знав, кому належить цей паспорт.   Не хвилюйся,  --  помітивши порух Касімова, пообіцяв він,  --  за паспортом я буду стежити  особисто.
  --  Сподіваюсь,  --  промимрив Касімов, відкинувшись на сидіння.    Затим, трохи подумавши, швидко набрав номер.
         Знайомий голос промовив:
  --  Слухаю вас.
  --  Говорить Касімов,  --  квапливо почав він,  --  я вирішив, що тягнути не варто.   Ви можете отримати свої документи сьогодні о третій годині.
  --  Це мудре рішення, Рашид Амірович,  --  глузливо мовив небезпечний тип.  --  Де ми можемо їх одержати?
  --  У мене на дачі, рівно о третій годині дня.   Я буду вас  чекати.
  --  Ми обов'язково приїдемо.
  --  Все,  --  проговорив Касімов, прибираючи телефон,  --  тепер все.   Або вони нас, або ми їх.    Ти чуєш, Семен, одне з двох.   Рінат, поїдь до мене додому і накажи посилити охорону.    Щоб сьогодні ніхто з моїх не виходив з дому.    Нехай сидять у квартирі і закриють всі двері і вікна.   Скажи, це мій наказ.    Категорично, нікому не виходити з дому.   Я знаю, з ким ми маємо справу.    Вони можуть взяти заручників із моєї сім'ї і змусити мене знайти потрібні їм документи.
         Рашид Касімов жив у домі, який був під контролем спеціальної служби безпеки одного з найбільших російських банків, які збудували цей дім для своїх співробітників.   Саме тому квартири коштували неймовірно дорого.    Двокімнатна, до прикладу, загальною площею біля ста п'ятдесяти метрів -- до п'яти тисяч доларів за метр, і оцінювалась у сімсот п'ятдесят тисяч доларів.
         Подібні квартири розраховані на дуже багатих людей, котрі охоче їх купували, не без підстав  вважаючи, що безпека і комфорт варті таких грошей.
         Касімов вирішив, не відкладаючи, заїхати у свій офіс і дати останні вказівки  працюючим там людям.    У душі він, чомусь, не вірив в успіх запропонованого Хайфуліним небезпечного  заміру, вбачаючи, що в останній момент другій стороні все одно вдасться все переграти.   Ополудні він подзвонив дружині і суворо сказав:
  --  Якщо зі мною  що-небудь трапиться і я буду змушений виїхати надовго з країни, ти не дуже переживай.
  --  Що може трапитися, Рашид?  --  злякалась вона.
  --  Всяке,  --  ухилився він від відповіді, розуміючи, що телефон можуть прослуховувати.   Я пошлю тобі конверт з листом, ти його прочитай.   І роби все так, як там написано.
  --  Звичайно,  --  відповіла дружина.   Вона була тямущою жінкою.
         Він докладно описав їй усі банки, в яких зберігалися його гроші.   Написав,  де можна знайти документи і купчі на їхні будинки  у Москві і Санкт-Петербурзі, на їхні дачі під Москвою і на Алтаї, на їхні закордонні оселі у Франції і Фінляндії.    Не забув, навіть, нагадати про потайник, правда, не уточнивши, де він знаходиться.   Дружина була єдиною людиною, якій він довірив потайник, влаштований рік тому на їхній дачі.    
         Відіславши листа, він зателефонував Еліні на дачу.
  --  Збирайся,  --  наказав,  --  коли я приїду, щоб тебе там не було.
         Молода жінка, звикла беззаперечно виконувати будь-які  його побажання, мовчки поклала трубку.   Рівно о першій годині дня він приїхав на дачу.   Еліна в цей час вже направлялася в аеропорт Домодєдово, щоб через Сочі і Трабзон вилетіти до Турції.   По інструкції, яку вона отримає в аеропорті і розкриє тільки в літаку, Еліна мала затим перелетіти в турецьке місто Ізмір і, знявши номер у готелі "Марла", чекати сигналу Касімова.    Перед  від'їздом молода жінка одержала десять тисяч доларів готівкою і категоричну заборону користуватися будь-якими  кредитними карточками -- по них можна було визначити її місцезнаходження.
        Отримавши звістку про те, що Еліна вже в повітрі, Касимов трохи заспокоївся.   Він все-таки боявся цієї зустрічі, яка мала відбутися о третій годині дня.   О другій годині Семен і його люди вже були  розосереджені по всій території дачі і готові до "прийому" гостей.
         Касімов сидів у великій вітальні, слухаючи доповідь Семена.   Він і гадки не мав, що всі слова його підручного передаються з допомогою "жучка", що знаходився під столом, і їх чує його головний противник, який перебуває у п'яти кілометрах від дачі.
         О другій годині двадцять хвилин приїхав Рінат Хайфулін і вручив йому квиток і паспорт.   Касімов відправився до іншої кімнати обідати, передбачливо приготувавши до цього часу валізку, куди склав близько ста тисяч доларів готівкою і пістолет, який був готовий вжити в разі необхідності.
         Рівно за десять хвилин до призначеного часу подзвонив його небезпечний гість, підтвердивши, що вони їдуть на дачу.   Він попросив завчасно відчинити ворота, щоб два їхні автомобілі могли заїхати на територію.
  --  На яких машинах ви будете?  --  на всяк випадок уточнив Касімов.
  --  Звичайно, на джипах,  --  розреготався той у відповідь.
         Касімов більше нічого не запитав.   Відімкнувшись, він подивився на Хайфуліна.
  --  У мене відчуття, начебто він прекрасно знає, що тут відбувається.
  --  Ні,  --  заспокоїв Хайфулін,  --  у тебе починається манія підозрілості.   Це недовірливість, властива усім нервовим натурам.
  --  Я не нервовий!  --  крикнув Касімов.  --  Я обережний.  Давай, на всяк випадок, зробимо так.   Ти лишишся тут і будеш керувати операцією.   А я поїду в аеропорт.   По-перше, у мене має бути алібі, а по-друге, це не моя справа -- бути учасником стрілянини.
  --  Раніше треба було виїжджати,  --  пробурмотів Хайфулін,  --  вже майже третя година.   Вони напевно котять назустріч.
  --  А я виїду через ліс,  --  хитро усміхнувся Касімов,  --  цю дорогу, окрім мене, ніхто не знає.   Ми поїдемо удвох з моїм водієм, він відвезе мене в аеропорт. 
  --  Раптом, тебе пізнають по дорозі?  --  засумнівався Хайфулін.
  --  А парик для чого?  --  запитав Касімов.  --  У мене такий грим є -- американський, прямо із Голівуда.   Рідна матінка не пізнає.   Все натуральне.   Тільки буде до тебе одне прохання.
  --  Так, звісно,  --  підняв голову Хайфулін.
  --  Якщо зможеш, особисто прибий мого головного гостя.   Або відріж йому голову і збережи для мене.   Це буде кращий подарунок.
         Він сказав це у вітальні, не підозрюючи, що його чує чоловік, про чию голову вони говорили.
  --  Бистріше,  --  сказав цей чоловік,  --  треба знайти дорогу в ліс.   Він хоче дременути.

20

ПРОДОВЖЕННЯ  ПОДІЙ.
ДЕНЬ  ЧЕТВЕРТИЙ

       Ще вчора ввечері, коли ми розбиралися з картами, я помітив, що вона дивиться на мій протез.   О, як я не люблю, коли на мене так дивляться.   З пошаною, мовби я герой, і співчутливо, як ніби інвалід.    Який я до біса герой, якщо навіть не второпав, що тоді зі мною сталося.    Просто снаряд вцілив не туди, куди треба.   Попади він трохи вище, і мені відірвало б голову.   А що стосується моєї інвалідності, то особливо жаліти мене не варто.   Я зі своєю однією правою вартий кількох здорових мужиків.   Недавно у США одного, навіть, висунули кандидатом у президенти, попри те, що у нього паралізована права рука.    Не ліва, як у мене, а права, і не кисть, а ціла рука.   Якщо він може бути президентом США, то чому я маю бути інвалідом?
         Це, до речі, питання і до всіх моїх корешів по афганській, та й по чеченській війні.   Якщо ти інвалід, не сиди і не хникай.   Займись  чим-небудь, знайди собі справу до душі, доведи, що ти ще все можеш.   А якщо зовсім нічого не вмієш робити, то візьми гвинтівку і йди вбивати, як я.   Також діло, за яке непогано платять.   Тільки не сиди вдома і не бідкайся.
         З самого раннього ранку ми відправляємось до Люцерна на потягу.   Двоє наших проводирів зі своїми риб'ячими лицями  входять у вагон і сідають в кінці його, мовби не знають ні мене, ні мою супутницю.
         Місця тут дуже красиві.   Звісно, не такі, як на Сибірі, але красиві.    А коли ми опиняємось у Люцерні, я цілковито вражений.   Як неначе в лялькове місто потрапили.   Немов Буратіно нас сюди привів.   Пам'ятаєте казку про тата Карло і Буратіно?   Я лише недавно довідався, що насправді це казка про Піноккіо і тата Карло.   Ну, не важливо, як називати дерев'яного чоловічка.    Головне, що Буратіно привів всіх у мрію, а Піноккіо пішов вчитися.    Може, в цьому і полягає глибинна відміна російської людини від західної?
         У їхній казці все кінчається тим, що Піноккіо йде вчитися і радує тата Карло своїми успіхами.    В Європі знають, що головні складові успіху -- це навчання і труд, навчання і труд, навчання і труд.    А у нас все ще вірять у мрію, в золотий ключик, яким можна відкрити двері і без труда одержати все.    Ми по-старому віримо в казку, гадаючи, що все можна одержати зразу, без зусиль.
        Люцерн не просто красиве місто.   Це якраз те місто, яке лежить на півдорозі поміж Цюріхом, що знаходиться на північному сході країни, і великими містами, розташованими на південному заході.   А дуже багата людина, якою, безумовно ж, був Рашид Касімов, не поїде у звичайне село або селище.   Йому потрібен розкішний готель, факс, телефони.    Словом, сучасне місто з інфраструктурою.   Якраз таке, як Люцерн.
         Я пояснюю Надії задачу, даю їй фотографію і відправляю її в місто.   А сам іду в ресторан, і ці двоє придурків майже півдня також сидять зі мною в ресторані, вижидаючи, коли я, нарешті, почну шукати зниклого комерсанта.   А я після ресторану гуляю по парку, роблячи вид, що не помічаю звірячих виразів на обличчях моїх проводирів.
         Надія об'являється лише по другій годині.    Стомлена, але щаслива.   Вже по її очах розумію:  наша поїздка сюди увінчалася успіхом.   Вона швидко вчиться справі:  цього разу не кричить, нічим не видає себе, немов навмисно хоче мене трохи подражнити.   І лише, коли вона швидко поглинає салати і гарячу їжу, я першим не витримую.
  --   Чому мовчите про діло?  --  запитую сердито.  --  Перестаньте їсти і скажіть, нарешті, чи знайшли тут його присутність?
  --  Угу,  --  киває вона, набиваючи рота.   У цю мить вона схожа на велику дитину.
  --  Де?  --  вимагаю я, оглядаючись на наших контролерів.
           Їх дівчина явно не цікавить.    Їм цікавий тільки я.   Телепням і в голову не може прийти, що найважливішу частину операції я довірив перекладачці.
  --  У "Гранд-готелі" його пізнав портьє,  --  змовницьки шепоче вона.  --  Він підтвердив, що цей комерсант зупинявся тут шість місяців тому.   Ми подивилися по документах.   Його прізвище Мирзоян.
  --  Ні,  --  заперечую я,  --  його прізвище Касімов, ви щось плутаєте.
  --  Нічого я не плутаю,  --  ображено говорить Надія,  --  менеджер його зразу пізнав.   Маленький, лисий, рухливий, з тонкою щіткою вусів, з родимкою на голові.    Він зразу відкрив свою книгу і назвав прізвище гостя.
  --  Виходить, ви знайшли не того,  --  розчаровано говорю я,  --  у нього зовсім інше прізвище.
  --  Та це він,  --  обурюється вона, навіть, забувши про їжу.  --  Як вам не соромно?   Я все місто оббігала, а ви мені не вірите.
  --  Сором,  --  терпляче пояснюю,  --  поняття моральне.   А мені потрібні факти і докази.
  --  Ну, тоді йдіть самі в готель і перевіряйте,  --  пропонує вона і знову береться за їжу.
  --  Спершу мені треба позбутися наших друзів,  --  я виразно показую на  проводирів, які сидять у залі.
  --  Немає нічого легшого,  --  радить вона.  --  Спускайтесь у жіночий туалет і втікайте звідти.    Там відкривається вікно.    Їм і на думку не спаде, що ви втекли через жіночий туалет.
  --  Щиро кажучи, мені теж,  --  зізнаюсь я,  --  злегка ошелешений такою пропозицією.
  --  Слухайте,  --  вона дивиться на мене з відразою,  --  не вдавайте з себе ідіота.   Вам кажуть -- ідіть, значить, ідіть.    І не сперечайтесь зі мною.   Я вже перевіряла, вікно там відчинене, навіть  ви можете перелізти.
        Я дивлюся на неї, і до цієї нахабної дурепи поступово доходить, що саме вона сказала.
  --  Вибачте мені,  --  схаменулася перекладачка,  --  я не хотіла вас образити.
  --  А ви мене не образили,  --  парирую я,  --  просто ви точно визначили мій нинішній стан...   Гаразд, спробую вам повірити.   Але якщо мене застукають у жіночому туалеті, то вирішать, що я збоченець.   Я вже не говорю про жінок, які можуть там бути в цей момент.
  --  Там кабіна на одну людину,  --  діловито сповіщає вона і раптом додає:  --  Я не думала, що ви такий боязкий.   Ви здавалися мені хороброю людиною.
         Після цих слів мені лишається тільки встати і вийти.   Що я і роблю.    В жіночому туалеті дійсно відчинене вікно, через яке я вилізаю на вулицю.   А затим спокійно відходжу на два квартали, ловлю таксі і їду до "Гранд-готелю".   Треба сказати, нічого красивішого у своєму житті не бачив.    Коли я під'їжджаю до готелю, сонце б'є в нього променями, і він стає якимось  червонувато-жовтим, мовби золотим.   Повна назва цього готелю -- "Гранд-готель Національ".   Готель  невеликий, як я потім довідався, всього вісімдесят номерів.   Зате портьє знає всіх пожильців.    Коли я підходжу до нього, він чемно вітається.   Тільки тут я згадую, що зовсім не знаю мови.   Як же мені порозумітися з цим типом?   Доводиться довно кричати "гел", "гел", маючи на увазі дівчину, яка тут була.   Це одне з небагатьох слів, які я запам'ятав ще зі школи.   Потім ми довго зображаємо двох глухонімих ідіотів поки, нарешті,  я  показую йому карточку Касімова.   Він зразу киває головою, відкриває книгу регістрації і виписує  звідти ім'я.   Я не зовсім кретин, щоб не зуміти прочитати його.    Прізвище було те саме, що мені назвала Надія.
         А з цього виходить, що тепер моє життя перетвориться у справжнє жахіття.    Адже, якщо він примудряється подорожувати під різними прізвищами, маючи різні паспорти, я не маю ніяких шансів установити його місцезнаходження.    У будь-який момент він, як фокусник, може дістати з кишені паспорт з прізвищем, котрого я не знаю.   Бач, який хитрий клієнт попався мені цього разу.   Здається, мені не дарма заплатили за нього такі гроші.
         І, все-таки, сумлінно запам'ятовую номер його паспорта, прізвище, по-батькові, питаюсь у портьє, чи не замовляв пожилець квиток в яку-небудь сторону.   І довідуюсь, що не замовляв, видно, воліючи купувати квитки  прямо на станції.    Це мені вже зовсім не подобається.    Виходить, він передбачив  будь-який можливий варіант.    З таким типом працювати дуже складно.   
         До ресторану я повертаюсь на таксі.   Треба бачити, як заметушилися біля нього мої контролери, і як вони зраділи, що я з'явився знову.    По-моєму, вони вирішили, що я хочу  дременути з їхнім авансом.    Не розуміють вони, що гроші для мене не все.   Важить те, для чого і на кого я працюю.    І щиро скажу, теперішня робота на "власника скотобойні" мене зовсім не влаштовує.    Хоча гроші платять величезні.
        У потягу Надія засинає, поклавши голову мені на плече.    Від її волосся чується слабкий аромат якихось квіткових парфумів.   Мабуть, я переоцінив її сили, пославши по готелях.   От, вона і входокалась.    Тепер, коли вона спить на моєму плечі, у мене раптом з'являється якесь тепле, майже дружнє почуття до неї.
        Коли потяг прибуває в Цюріх, я обережно буджу молоду жінку.
  --  Вже приїхали?  --  дивується вона, солодко позіхаючи.
  --  Здається, так,  --  відповідаю я м'яко,  --  по-моєму, ви  дорогою навіть заснули.   Ви розмовляєте уві сні.
  --  Ой, вибачте,  --  вона червоніє,  --  це у мене така дурна звичка.
  --  Пусте,  --  усміхаюсь я, відчуваючи, що і сам втомився.
  --  Що ми будемо робити тепер?  --  діловито запитує перекладачка.
          Здається, їй сподобалась гра в детективів, і вона розраховує пограти в неї ще.   Але я швидко охолоджую  її запал.
  --  Тепер ми підемо вечеряти,  --  говорю я сухо і попереджаю:    --  Без мого відома ніяких дурниць, ніяких контактів зі сторонніми людьми.
  --  По-моєму, ви збираєтесь  мене вдочерити,  --  сміється вона дзвінко.  --   Але врахуйте, я теж маю дочку.
  --  Скільки вам років?  --  запитую я, коли ми йдемо під  склепінням вокзалу.
  --  Тридцять два.  --  зізнається вона.
          Мені лишається тільки свиснути від здивування.
  --  У мене вже велика дочка,  --  не без звичайних у подібних випадках хвастощів говорить Надія.
  --  Вона живе у Москві?  --  уточнюю на всякий випадок.
  --  Ні,  --  здивовано дивиться на мене молода жінка,  --  звісно, що ні.   Вона живе у моєї двоюрідної сестри в Дрездені.   І лишиться там, поки не закінчиться моє відрядження.
  --  Думав, ви жартуєте,  --  бурмочу я збентежено.  --  Так ви дійсно німкеня?
  --  Чому ви не хочете в це повірити?
  --  Не знаю,  --  знизую плечами.  --  Німці у моєму уявленні завжди акуратні, холодні, безчуттєві, байдужі люди.   А зустрівши вас, я знайшов італійський темперамент, іспанську вправність і французький гумор.
  --  Сподіваюсь, ви на мене не образились?  --  вона заповзято усміхається.  --  Я все робила так, щоб було краще.    І про жіночий туалет також я зміркувала.
  --  Справді,  --  доводиться визнати мені.  --  Добре, що все пройшло успішно.

21

ЗА  ШІСТЬ  МІСЯЦІВ  ДО  ПОДІЙ

         Рашид Касімов сидів у машині, коли пролунали перші постріли.    Він вдоволено подумав, що засада спрацювала, і витяг було телефон, щоб подзвонити Хайфуліну, але тут загриміли гранатомети і міномети.   Це його насторожило.   У його людей не було такої зброї, вони озброєні лише автоматами і пістолетами.    Швидко набравши номер, він закричав Хайфуліну:
  --  Що у вас відбувається, Рінат, чому така пальба?
  --  Виїжджай!  --  закричав у трубку Хайфулін.  --  Нас обманули.   Ми оточені.   Вони луплять по дому із гранатометів і мінометів.    Їх тут дуже багато.   Виїжджай ради Бога!
  --  Швидко!  --  наказав Касімов водію,  --  давай бистріше!   Жми на газ!
         Водій, літній чоловік, чимось невловимо схожий на хазяїна машини, злякано озираючись назад,  додав газу.   А там чулися постріли, вибухи і крики помираючих людей.
         "Спалять мені всю дачу, сволота",  --  з досадою подумав Касімов, навіть, не згадавши про десятки людей, які лишилися в його домі.    Шофер звернув убік і зупинив автомобіль.
  --  Здається, спустило колесо,  --  сказав він винувато,  --  сильно гнали.    Треба поміняти, інакше не доїдемо.
  --  Давай скоріше!  --  закричав Касімов, вибираючись з автомобіля.
         "Треба було взяти джип",  --  зі страхом подумав він.   Втім, вся околиця його джип знала.   Тому він і взяв звичайну "дев'ятку".   Водій возився з колесом.    Як перше, чулася стрільба з різних видів зброї.
         "Скільки у них там гранатометів?  --  з роздратуванням  прислухався Касімов.  --  Ціла армія, чи що?"
         Він, хоча й не хотілося зізнаватися у цьому навіть собі, все ж очікував подібного результату.    Власники грошей були не звичайною мафіозною бандою, яка сколотила  капітал на рекеті і спекуляціях, не шахраями-банкірами, зробившими гроші під дешеві кредити під час галопуючої інфляції, не ділки, які змогли обдурили довір'я клієнтів.   Це були представники держави, вірніше, керівництва цієї держави, які не прощали подібного відношення і жорстоко помщалися, застосовуючи будь-які доступні  їм засоби.
          Як вони діяли, було ясно по сьогоднішніх розбірках в аеропорті і на його дачі.   Вибух розлігся зовсім близько, і Рашид Амірович закрив від страху очі.
  --  Стривай!  --  крикнув він водію,  --  давай мені свою куртку.
  --  Для чого, хазяїн?  --  злякався той.
  --  Знімай, говорять.   Одягай мою,  хутчій!
         Водій зняв замащену шкіряну куртку, віддав, отримав взамін білу канадську куртку Касімова.
  --  Швидше,  --  підганяв його Касімов, шкодуючи, що не встиг нанести на обличчя грим.
        "Треба було хоч якось загримуватися",  --  подумав він.
          Водій закінчив возитися з колесом, кивнув хазяїну, всідаючись за кермо.   Касімов сів позаду, і машина рушила.
  --  На, візьми,  --  сказав раптом Касімов, насилу стягнувши з пальця правої руки масивний перстень,  --  якщо доїдемо до аеропорту благополучно, він буде твій.
  --  Дякую, хазяїн,  --  кивнув водій
          Продовжуючи керувати машиною, він поклав перстень до кишені і ще додав газу.
          Увірвавшись на дачу, бойовики, не шкодуючи патронів і снарядів, поливали усе навколо смертоносним вогнем.    Під їхнім несподіваним натиском, майже без опору, гинули люди Хайфуліна і Семена, звичні до бандитських розбірок з автоматними чергами і не пристосовані до бойових дій проти організованого і добре озброєного загону.
         Семен у пориві відчайдушної хоробрості спробував було організувати якусь подобу опору, підбадьорюючи своїх людей, але тільки-но  висунувся із укриття, як тут же був розстріляний нападниками, які роздерли його тіло автоматними чергами.
         Рінат Хайфулін вже збагнув, що бій програно, сховався на першому поверсі, сподіваючись пізніше непомітно вийти.   Але гуркіт гранатометів змусив його виповзти із укриття і кинутися до лісу.   Його переслідували відразу кілька чоловіків.   Побачивши, що погоня доганяє, він зробив кілька пострілів у переслідувачів, з радістю помітив, як упав і смикнувся один із них.   Це була його остання радість у житті, бо тут же автоматна черга перерізала його навпіл.    Зігнувшись від нестерпного болю, він упав на землю.   До нього підбігли кілька чоловіків, і поряд з собою він побачив армійські ботинки, в які були взуті нападавші.
  --  Ім'я!  --  крикнув один із них.  --  Під яким ім'ям Касімов полетів до Польщі?   На чиє ім'я його паспорт?
         Біль був жахливий, між тим промайнула думка, що вони ніколи не зможуть цього дізнатись.    Ніхто, крім нього, цього не знає, а він їм не скаже.
  --  Ім'я!  --  ревів той самий голос, і він відчув удар важкого ботинка в обличчя.
         Голова  вибухла, мовби шар, але він все ще був живий.   Той, що нападав, умів бити і не збирався поки його прикінчувати.    Проте, Рінат Хайфулін, вже зрозумів, що помирає, зібравши усі свої сили, відкрив очі, ледь припідняв голову і плюнув у чоловіка, який вдарив його.    Вірніше, спробував плюнути, позаяк слина застигла на губах.   І помер, так і не сказавши, під яким ім'ям Рашид Касімов взяв квитки і на чиє ім'я виписаний його паспорт.
  --  Швидко в машини!  --  наказав той самий голос.  --  Ми мусимо догнати Касімова!
         Касімов підганяв водія, поки не побачив  вантажівку, що промигнула збоку.   Та летіла їм напереріз.   Рішення прийшло миттєво.
  --  Не зупиняючись, трохи пригальмуй.   Я виплигну з машини,  --  наказав він водію.  --  А потім жми на газ.   Зустрінемось в Домодєдово.
         Водій, який ніколи не сперечався з Касімовим, лише кивнув.   Він ледь пригальмував, і Касімов випав з машини, боляче вдарившись плечем.    "Дипломат" з грошима і паспортом він встиг захопити.   Трохи виждавши, він обережно підняв голову.
         Його "дев'ятка" швидко віддалялась.    Вантажівка за нею явно не встигала.   Касімов, навіть, пожалкував, що поспішив викинутися з машини.
         Сидячи в автомобілі, водій дістав з кишені перстень, надів на руку.   Він завжди з заздрістю дивився на цю прикрасу хазяїна.   І тепер, так несподівано одержавши його, не хотів втрачати жодної секунди.
  --  Прорвемося,  --  шепотів він уперто,  --  обов'язково прорвемося.
         Міна потрапила прямо в автомобіль, його підкинула могутня вибухова сила.   "Дев'ятка" луснула з гуркотом і тріском, як розігріта консервна банка.   Водій помер зразу і вже не відчував, як вогонь пожирає його тіло, перетворюючи труп і розірваний автомобіль у суміш  із обгорілого м'яса, кісток і металу.
        Касімов усе це бачив.   Він зрозумів, що отримав єдиний шанс, який тільки може випасти людині.    Він прийняв рішення.    Витяг з кишені сотовий телефон, закинув його далеко в кущі.    І, забравши "дипломат", поповз убік залізничного насипу.

22

ПРОДОВЖЕННЯ  ПОДІЙ.
ДЕНЬ  П'ЯТИЙ

         Рано вранці я по сотовому телефону дзвоню "власнику скотобойні".   Він відповідає зразу, мовби чекає дзвінка, не випускаючи трубку з руки.  Чутність така, наче він стоїть у сусідній кімнаті.
  --  Які у вас результати?  -- запитує він, мовби нічого не знає.   Либонь, мої проводирі ще вчора доповіли про нашу поїздку до Люцерну.
  --  Перевіряю міста навколо Цюріха,  --  ухиляюсь я від прямої відповіді.  --  Поки нічого конкретного, але мені спала  до голови одна думка.   Скажіть, у нашого клієнта могли бути паспорти на різні прізвища?
  --  Звичайно,  --  відразу підтверджує він,  --  обов'язково були.   Ми не змогли з'ясувати, на які саме прізвища, але були.    В цьому я не сумніваюсь.
  --  Я також.    Він напевно діяв під чужим прізвищем.   От я і хочу перевірити.
  --  Все правильно,  --  погоджується співрозмовник.  --  Для цього ми й дали вам цю роботу.
  --  У мене до вас прохання.   Особисте і велике прохання.
  --  Щодо гонорару?
  --  Ні, щодо ваших людей.   Вони буквально наступають мені на п'яти, заважають працювати.   Не могли б їх відізвати?   все одно, потім я розповім вам про все в подробицях.   Вважаю, я не потребую подібних охоронців.
        Він мовчить.
  --  Ви мене чуєте?  --  кваплю співрозмовника, гадаючи, що телефон може й підвести.
  --  Чую,  --  нарешті, відповідає він.  --  Гаразд, я згоден.   Від сьогодні  їх не буде.   Але не забувайте, ви зобов'язані інформувати мене про роботу щодня.
  --  Згода.
         Я не думав, що він погодиться.   Але він, все-таки, зважився.   Отже, вони не бояться, що я втечу.    Виходить, моя перекладачка не просто їхня людина -- вона  їхній  інформатор.    І тоді моя вчорашня втеча з туалету виглядає дитячою грою.   Адже вони точно знали, що я піду саме в "Гранд-готель".
         Я телефоную Наді по звичайному телефону, і ми йдемо снідати.   Після чого знову їдемо на залізничну станцію.    Треба відзначити, мій головний замовник слово витримав.    Я кілька разів перевіряв --  все чисто, за нами дійсно немає нагляду.   Може, вони будуть чекати нас у Люцерні?
         Через дві з половиною години ми вже в цьому місті.   Періщить  дощ, і доводиться купувати парасолю в найближчій крамниці.   Пізніше, вже ополудні, ми знову йдемо до готелю.    Цього разу моя бесіда з учорашнім портьє куди більш змістовна, адже тепер я користуюсь  допомогою перекладачки.
         Мене цікавлять такі питання:  чи залишав давній пожилець які-небудь рахунки, з ким спілкувався, куди збирався їхати?   На жаль, у портьє немає відповіді на жодне з них.   Касімов-Мирзоян не лишив жодних слідів.   Жодного, якщо не рахувати телефонного дзвінка.    Він телефонував в Ізмір.    Портьє точно пам'ятав, саме в Ізмір, бо просив дізнатись номер коду цього турецького міста.   Портьє, навіть, записав для нього повний номер коду і телефону, який був вписаний у телефонний рахунок пожильця.   Службовець доволі швидко знайшов цей номер, вичислив його по коду.   Отже, Касімов дзвонив в Ізмір.   Відмінно!   Тепер мене дуже займає, чому він туди дзвонив.   Я набираю цей номер і отримую  підтвердження своїм здогадкам.   Молодий жіночий голос радісно говорить, що відповідає готель "Марла".   Але я не знаю турецької мови.   І моя перекладачка її не знає.
         Ми терміново відбуваємо із Люцерна під посиленим дощем, нічого більше не дізнавшись.
         Увечері я пропоную Надії відвідати турецьку кав'ярню, яку запримітив на околиці міста.    От, якби ми були в Німеччині.   Там, кажуть, зовсім не треба шукати турків.   Можна просто вийти на вулицю і гучно крикнути турецькою, і зразу поряд постануть десятки людей.   Ще б пак, турків у Німеччині кілька мільйонів.    Але виявилось, у Швейцарії їх  також достатньо.   За сто доларів один молодий і нахабний турок погоджується стати нашим перекладачем.    Я не хочу користуватися сотовим телефоном при наборі Ізміра, тому ми забираємо турка з  собою, щоб подзвонити з готелю.    Наш перекладач довго з'ясовує у адміністратора "Марли", хто саме там жив і як її звали.   І тільки після цього говорить нам, що півроку тому в готелі зупинялася  Еліна Селичкіна, котра виїхала наступного дня після телефонного  дзвінка.    Всі запам'ятали, що платила вона щедро, давала добрячі чайові.
          Наш турок знову довго говорить з адміністратором, намагаючись довідатися, куди саме виїхала жінка, і нарешті з'ясовує -- у Стамбул.   Про це можна було і не розпитувати так довго.   Звісно, якщо вона хотіла кудись вилетіти, то мала б летіти саме в Стамбул.    Я  розчаровано говорю турку, що він зробив усе, що міг, але він далі балакає з Ізміром.   Хвилини тягнуться одна за одною, а він і не думає опускати слухавку.    Нарешті, наговоривши ще на сто доларів, він обертається до нас.
  --  У Стамбулі вона жила в готелі "Цюріх",  --  радісно сповіщає цей молодий нахаба.  --  Там їй замовляли номер із "Марли".   Хочете, я подзвоню туди?   Жінка не говорила турецькою, але добре знала англійську.   Тому попросила, щоб їй замовили номер на одну ніч.
  --  Телефонуйте в Стамбул,  --  наказую я цьому говоруну, сподіваючись, що станеться чудо.
          І чудо відбувається.   Виявляється, жінка дійсно зупинялася в "Цюріху", -- який символічний збіг! -- і замовляла квиток до Парижа на літак авіакомпанії  "Ер-Франс" з наступною пересадкою в Бордо.    Це не просто слід, це вже напрямок пошуку.    На радощах я даю нашому турецькому перекладачу ще п'ятдесят доларів.   І тут же дзвоню замовнику.
  --  Нам треба зробити візи Шенгенських країн.
  --  Це нелегко,  --  говорить він,  --  але можливо.   Віддайте ваші паспорти людям, які сьогодні прийдуть за ними.    Завтра ми постараємось зробити транзитні візи.   Але в країнах шенгенської зони довго не затримуйтесь, інакше вас звідти видворять без права повторного в'їзду.
  --  Звичайно,  --  зразу погоджуюсь я,  --  зробіть  будь-яку візу.   Тільки скоріше.
  --  Вашій супутниці віза не потрібна,  --  нагадує співрозмовник,  --  а вашу проставлять завтра вранці.
          За документами прибувають рівно через двадцять хвилин, із чого я роблю висновок, що у моїх замовників такий же телефон, як у мене, якщо не кращий.
          Коли паспорт виносять, на годиннику вже близько дев'ятої вечора.   Я телефоную помічниці.   Вона майже відразу піднімає слухавку.
  --  Як ваші справи?   Спати не хочете?
  --  Поки що ні,  --  відповідає вона, і я не відчуваю в її голосі звичних пустощів.
  --  Що-небудь стряслося?
  --  У мене дівчинка хворіє в Дрездені.    Ми зовсім поряд, а я до неї не можу  поїхати.
  --  Справді, це серйозно,  --  погоджуюсь я.  --  У вас є віза шенгенської зони?
  --  Звісно, є,  --  відповідає Надія,  --  у мене є, навіть, право на проживання в Німеччині.
  --  Тоді їдьте,  --  дозволяю я,  --  швидко на літак і летіть у Дрезден.   Повернетесь завтра ввечері.
          Я чую її дихання.   Нарешті, вона запитує:
  --  А як же ви?
  --  Пусте.   Якось переб'юсь.   Хоча ні, заждіть.     Вам не треба повертатися сюди.    Зустрінемось через два дні в Парижі.   Ну, скажімо, біля Лувра.   Біля входу в Лувр о п'ятій годині вечора.   Це єдине місце, про яке я точно знаю, що воно в Парижі.   Вам вистачить двох днів?
  --  Цілком.   А ви дійсно ніколи не були в Парижі?
  --  Не був.   А ви гаєте час,  --  говорю я, але вона, все ще не вірячи, тримає слухавку, не опускаючи на ричаги.  --  Довідайтесь, коли літак, і вилітайте,  --  велю я і першим опускаю слухавку.
         Чесне слово, я не такий добрий, яким можу показатися.   Але я передусім прагматик.   Я справедливо розсудив, що ніяка робота не може замінити жінці її дитину;  поки дитина буде хворіти, вона буде там, де її дочка.   Тому відпустив її добровільно -- найдієвіший спосіб змусити потім працювати з подвійною віддачею.
         Наступного ранку привозять мій паспорт зі штампиком-візою.   Коли за твоєю спиною ціла держава, вельми легше діяти.   На тебе працюють усі спецслужби, усі дипломати і посольства твоєї держави, всі аналітичні і оперативні служби правоохоронних органів.   При такій підтримці можна робити все, що завгодно.    Зрозуміле й джерело величезних сум, які явно ховали на рахунках, не вважаючи можливим офіційне звернення до швейцарського банку про пропащі гроші.   Це були не просто гроші, як я тепер розумію.    Це були брудні гроші держави, які треба було сховати на визначених рахунках, щоб про них не знав ніхто.   Що вони і зробили.    А потім виникає Рашид Касімов і ламає їм усю гру.    Уявляю, як вони його ненавидять.
        Чим більше я роздумую, тим міцніше моє переконання, що знайшов справжню причину всіх цих подій.   Тільки в одному випадку мільйонер Касімов буде ховатися.   Якщо ці гроші настільки брудні, що будь-яка згадка про них загрожує скандалом.   
        Видно, на якомусь етапі комерсант одержав перевагу і скористався нею, заволодівши грошима.    Тепер керівництво республіки, якому належать ці гроші, зробить усе, щоб зам'яти скандал і, по змозі, повернути ці суми.   А мій "власник скотобойні", вочевидь, посідає дуже високий пост в ієрархії урядових чиновників і має необмежене право вершити долі всіх людей.
        Надія поїхала через двадцять хвилин після розмови зі мною.   А я вирішив вранці в останній раз побувати в Люцерні, щоб переконатися в даремності наших пошуків у цьому місті.
        Люцерн зустрів мене яскравим сонцем.   Я передбачливо взяв зі собою два словники -- французький і німецький.    Тут можна купити  будь-який довідник.   Коли я з'являюся у вже знайомому  готелі, на лицях стоявших у дверях лакеїв світяться усмішки.   Вочевидь, вони вважають мене звихнутим.
        З допомогою словника  я прошу уступити мені номер, той самий, у якому раніше жив Мирзоян.  Надати на одну ніч.   В готелі всього вісім сюїтів, один з яких колись займав  мій нинішній клієнт.    Але в той момент, коли я там з'являюся, саме цей номер виявляється зайнятим.   Я, знову ж таки, з допомогою словника пояснюю портьє, що прошу переселити із того  в другий номер і вселити мене.
        Портьє довго прикидається дурником, не розуміючим мою німецьку вимову, поки, нарешті, стодоларова купюра не робить його більш покладистим.    Він погоджується переселити із потрібного мені номера невідомого англійського бізнесмена, перевівши його на другий поверх.    А я вселяюсь у цей потрібний мені сюїт.
        Півгодини по тому, я починаю планомірний обшук обох кімнат, намагаючись знайти хоч що-небудь.   Вистукую стіни, піднімаю ковролін, прощупую матраци.   Але марно.   Ніяких слідів я не знаходжу.    Зате знаходжу купу корисних речей -- голки, гудзики, ремні.   Я вже збираюся виходити, коли помічаю жмутик паперу, що стирчить з-під шафи.   Видно, він упав туди, і його ніхто не помітив.   Але сьогодні, коли я піднімав ковролін і пересував шафу, цей папірець зрушився і став видимим.    Я обережно дістаю його, намагаюсь розібрати, що на ньому написано.   Розібрати важко.   Часу у мене доволі, і я не полишаю надії,  дзвоню портьє і прошу принести мені в номер докладну карту Франції.
  --  Автомобільних доріг?  --  уточнює той.
  --  Ні, повну карту Франції.   Зокрема мені потрібні її південні райони.
          Ви не повірите, але карту мені приносять через три години.    За цей час я сто разів у душі подякував богам, що прислали мені таку роботящу помічницю.   Якби Надія так само  довго шукала карту, як це робили співробітники готелю, я б досі сидів у готелі міста Цюріха.   Втім, як би там не було, карту, все-таки, приносять, і я її вивчаю.   На підібраному жмутику мені вдалося прочитати кілька слів, як мені здавалося, позначавших назву місцевості.
          В голові я весь час тримаю маршрут Париж -- Бордо.   Тому відразу починаю дивитися південні райони Франції.   Видно, перебуваючи до мене в готелі, Рашид Касімов також цікавився саме цими районами, бо на жмутику паперу я розгледів схему відрізка дороги.   Тепер мені знову потрібен портьє.    Я спускаюся донизу і відкликаю жулікуватого швейцарця вбік.   Як шкода, що я не вмію говорити французькою.   Але мої стодоларові купюри значно кращий засіб для перемовин, ніж будь-який перекладач.   Ну, а телефон, він на кожній мові "телефон".   Я показую йому рахунки з надписом "телефон", тицяю в них пальцем, кричу:  "Мені потрібен телефон".   Він довго мене не розуміє, навіть, коли я дістаю відразу п'ять стодоларових папірців.   Він дуже хоче їх отримати, морщить від наруги чоло і раптом сам придумує вихід із ситуацї.   Він просто телефонує кудись, затим передає трубку мені.   
         Трубка запитує щось на тарабарській мові, я навіть не знаю, на якій.    Я відповідаю, що не розумію.    І раптом там на доволі чистій російській мові просять пояснити, що я хочу, щоб передати це портьє.   Ну і сукин він син!   Знайшов таки людину, яка знає російську мову.   Я швидко пояснюю, що мені потрібні всі телефонні переговори містера Мирзояна, який проживав до мене.   І передаю трубку портьє.   Той вислуховує, киває і біжить до свого комп'ютера.   За десять хвилин я отримую всі рахунки Рашида Касімова.    Серед них є телефонний дзвінок із Франції.   Вірніше, три дзвінка звідти.   І його дзвінок... куди б ви думали?   Нізащо не здогадаєтесь.   В якесь маленьке французьке містечко Лабуер.   Я дізнаюсь  про це від портьє, коли повторюється втомлива  процедура його дзвінка, мого прохання, перекладу моїх слів і його осягання їхнього змісту.   Мені треба дізнатись, чий код набраний в номері телефонного рахунку цього пана.    За хвилину мені дають назву містечка -- Лабуер.
         Кинувши на прощання моєму винахідливому портьє п'ять сотень, я кидаюсь нагору.   Тремтячими руками розгортаю карту південно-західного узбережжя Франції.   Так і є.   Містечко Лабуер знаходиться на півні Франції, якраз на тій самій дорозі, яка веде від Бордо до іспанського кордону.    Думаєте, бувають такі збіги?    Його дзвінок у Лабуер, квиток в Бордо для його жінки і, нарешті, маленький жмутик паперу з Біскайським заливом.   Ні.   Стільки збігів разом просто не буває.   Я точно знаю, що напав на слід.   Місто Лабуер на півдні Франції.    Це те саме місце, куди ми разом з Надією повинні тепер їхати.
          А було ж потрібно  всього-навсього  зіставити  рахунки телефонних дзвінків у Франції, обривок папірця, знайдений в Люцерні, і замовлені у Стамбулі квитки.   І все зразу стає на свої місця.    Тільки не говоріть, що це так просто.    Насправді, я здорово попотів, поки склав воєдино всі ці факти.

23

ПРОДОВЖЕННЯ  ПОДІЙ.
ДЕНЬ  СЬОМИЙ

         Не буду нічого говорити про Париж.    Я тут уперше в житті.   А про нього стільки відомо, що я все одно не скажу нічого нового.  Це дійсно якесь незбагненне місто.   Я людина не сентиментальна, але, попавши сюди, ступаючи по набережній Сени, розглядаючи будинки, відчував дивне хвилювання.
         Рівно о п'ятій годині вечора я вже біля входу в Лувр, де стоїть ця дивна  скляна вежа.   Якби моя перекладачка не спізнилася, я б перестав себе поважати.   Вона обов'язково  мала запізнитися.   Вона і прийшла о шостій п'ятнадцять.   Але це було не так сумно.   Значно гірше виявилось інше.   Вона прийшла не сама.
         Ні-ні.   Вона не привела з собою кілера, "хвіст" чи ще якусь гидоту.   Вона привезла в Париж... свою дочку.    Уявіть собі мій стан, коли я побачив, як вони підходять до мене удвох.    Я думав, мене вхопить удар.   Тільки цього мені бракувало.
          Надія підходила  до мене, винувато похиливши голову.    Дівчинка, вдягнута у червону куртку і кратчасті штани, весело дивилася на мене, немов чекала, що я покажу їй  який-небудь  фокус.
  --  Що це таке?  --  злісно питаю я, киваючи на дитину.
  --  Моя дочка,  --  тихо відповідає Надія.
  --  Я здогадався.   Що це виходить?
         Вона винувато мовчить.    А дівчинка раптом запитує:  
  --  Дядя, а ти друг моєї мами?
         Вона вимовляє слова російською з невловимим акцентом, як говорять зазвичай прибалти.    Вірніше, говорили.   Тепер вони усі зразу "забули" російську мову і "згадали" німецьку.
         Я згадую свого сина і відвертаюся, нічого їй не відповівши.    А вона дивиться на мене розумними оченятами і раптом бере мене за палець правої руки і починає тягти.
  --  Може, ти мені морозиво купиш?  --  запитує вона.
         Я дивлюся на її маму, вже збираюся сказати якусь гидоту, навіть, відкриваю рота.   Потім закриваю його і несподівано запитую проти своєї волі:
  --  А яке морозиво ти хочеш?
         Надія усміхається, а я, відчуваючи себе батьком родини, беру її дочку за руку, і ми ідемо купувати морозиво.    Так починається моє знайомство з Сашею.   Я, навіть, не знав, що у німкень бувають такі імена -- Надія і Олександра, хоча які вони, до біса, німкені.   Весь час жили в Росії, а вважалися німцями.
   .   .   .   .   .
   
  --  Ви маєте  які-небудь плани?  --  запитує Надія, коли ми всідаємось  за столиком у кафе на березі Сени.
  --  У мене тільки один план,  --  зізнаюсь я,  --  але він виключає участь у ньому вашої дочки.
         Вона  дивиться на мене сердито.
  --  Чим вона вам заважає?
  --  Вона вже видужала?  --  саркастично запитую я.
  --  Моя сестра виїжджала, і тому я змушена була забрати Сашу із Дрездена,  --  пояснює Надя.  --  Що мені було робити?   Покинути дівчинку саму в Німеччині?   Так вона ж майже не говорить німецькою.
  --  І ви вирішили включити її у склад нашої групи?
         Вона докірливо качає головою;
  --  Ну чому ви так?
         Не можу я сперечатися з жінками.   Особливо коли на мене дивляться такими очима -- чистими і довірливими.
  --  Гаразд,  --  погоджуюсь я,  --  нехай лишається.   все одно ми сьогодні ввечері виїжджаємо.   Вона поїде з нами на потягу.
  --  Як, знову на потягу?  --  засмучується Надія.  --  А ми щойно зійшли з потяга.   Я боялася, що не встигнемо до Лувра. 
  --  А ви хочете влаштувати оглядову екскурсію по місту?  --  Я вже починаю дратуватись.
  --  Ні,  --  усміхається вона,  --  просто я думала...
  --  Їдьмо на вокзал,  --  обриваю я,  --  і перестаньте сперечатись.   У нас конкретне завдання.
         І в цю мить дівчинка раптом оголошує:
  --  Я хочу в туалет.
         Її матір прискає зі сміху, а мені доводиться ще хвилин десять чекати, поки вони повернуться і матір надіне на неї куртку.
         Через деякий час ми вже сидимо в потягу, який відправляється в Бордо.   У вагоні першого класу.    Я розповідаю Надії все, що дізнався про Лабуер і Бордо.
  --  Це може бути збіг,  --  зауважує вона.
         Ну як з нею після цього розмовляти!
  --  Таких збігів не буває,  --  відрізаю я і виходжу в коридор.
         Через деякий час вона виходить слідом.
  --  Як дівчинка?  --  знову проти своєї волі запитую я.
  --  Вона спить,  --  відповідає Надія, дивлячись в нічну темряву, що проноситься повз.   Довго дивиться.    А потім зненацька запитує:  --  Мені говорили, що ви убивця.   Найманий убивця, кілер.   Це правда?
         Я також дивлюся в нічну темінь.
  --  Так, вам говорили правильно.
  --  Ви уб'єте чоловіка, якого ми шукаємо?
  --  Думаю, ні,  --  відповідаю я, повагавшись.  --  Він надто багатий, щоб його вбивати.   Я просто здам його моїм замовникам.
  --  А що зроблять вони?
  --  Це не моя справа.   Вам не здається, що ви ставите надто багато запитань.
  --  Вони його уб'ють?  --  Вона немов не чує мене.
  --  Треба було ставити питання перед тим, як ви погодились на цю поїздку,  --  резонно зауважую я, так і не дивлячись на неї.   Зростом вона мені до плеча, не більше.
  --  Мені потрібна була робота.    Вони запросили, і я погодилась.    Я не знала, що вони бандити.
  --  Це не бандити,  --  я мимоволі морщусь.  --  Невже ви досі нічого не зрозуміли?
  --  Так, дійсно.   Мені теж іноді здається дивним, що вони мали таку інформацію про мене, знали про все, навіть, про мою колишню роботу.
  --  А яка колишня робота?
  --  Я була секретарем у одного боса.   Він вважав, що секретарша повинна обов'язково догоджати шефу, включно з його сексуальними  домаганнями.   А я так не вважала.   От, ми і розсталися.
          Я, нарешті, повертаюсь до неї.    Чому я раніше не помічав, який у неї профіль?   І красиве обличчя, хоча носик трохи задертий.
  --  Йому не повезло,  --  говорю я майже щиро.
  --  Дякую,  --  усміхається вона,  --  я думала, ви скажете, що не повезло мені.   Пам'ятаю, як ви дивилися на мене в перші дні.    Як на жабу.  В ваших очах була неприкрита відраза.
  --  Це стосувалося не вашого вигляду, а вашої участі в моїй роботі.
  --  Ви завжди працюєте один?
  --  Завжди.
  --  У вас є сім'я?  --  раптом запитує вона.
        Я мовчу.
  --  Даруйте, я поставила нетактовне запитання,  --  квапливо говорить Надія.
  --  Ні,  --  заперечую я,  --  не нетактовне.   У мене була сім'я.
  --  Була?
  --  Ми з дружиною розвелися.    Вірніше, офіційно не розвелися, але я пішов із дому.   Там у мене лишився син.    Хлопчик приблизно такого віку, як ваша дочка.
  --  Чому ви розвелись?
          Замість відповіді я піднімаю свою ліву руку.
  --  Їй не сподобалась моя прикраса.   Вважала, що в цьому винний тільки я.
  --  Була катастрофа?
  --  Афганістан...
          Ми знову дивимось у нічну темряву.
  --  Як ви думаєте, ми його знайдемо?  --  запитує Надія.
  --  Не знаю, я не ворожбит.
  --  А що ви будете робити далі?
  --  Знайду якесь заняття.
  --  Знову убивати людей?
          Зі мною ніхто так не розмовляв.
  --  Я не вбивав людей,  --  відповідаю, стримуючись,  --  не приймав такі замовлення.   Я вбивав тільки покидьків, падлюк, ватажків мафії.
  --  "Приймали замовлення",  --  повторює вона,  --  як на котлети.   І багато замовлень у вас було?
  --  Багато.
  --  Напевно, ви були хорошим кілером.
         Як їм усім подобається це слово.   Якесь, навіть, зовні благородне.  Ніхто не говорить просто -- "убивця".
  --  Чому?  --  питаю я.  --  З чого ви взяли?
  --  Ви розумний...
          І знову мовчанка.
  --  Олексій ВІкентійович,  --  раптом називає мене вона цим придуманим ім'ям,  -- обіцяйте мені тільки одне.
  --  Що ви ще хочете?
  --  Ніколи не говоріть моїй дочці, чим ви займаєтесь.    Ви їй сподобались, і мені важко буде пояснити дівчинці, що бувають і симпатичні вбивці.
          Ось так прямо в лице і сказала.    А я стримався, лише буркнув:
  --  Обіцяю.
          Ми ще довго стоїмо, вдивляючись у непроглядну пітьму.

24

ПРОДОВЖЕННЯ  ПОДІЙ.
ДЕНЬ  ВОСЬМИЙ

         В Бордо ми добралися розбиті.    Довелося їхати в туристичний центр вибирати собі нормальний готель.    Розмістившись у двох номерах, ми приймаємо душ, відпочиваємо, снідаємо.    Попутно з'ясовуємо, що містечко Лабуер знаходиться недалеко від озера Біскар-е-Паран, поряд з Біскайським заливом.    Назви такі, що язик  можна зламати, але місця красиві.    Чимось нагадують околиці  мого рідного Ленінграда.   Хоча, може, так мені тільки здається.
         Але мене весь час бентежив цей Лабуер.    Чому такий чоловік, як  Касімов, має лишатися в маленькому містечку?    Судячи з того, що я знаю з його біографії, це на нього зовсім не схоже.    І який взагалі може бути зв'язок поміж Ізміром, Парижем, Бордо?   Але коли я трохи розібрався з картою, стало досить цікаво.    Справа в тому, що Лабуер знаходиться якраз побіля середини автомобільної дороги  Бордо -- Сан-Себастьян, яка виходить до іспанського кордону.   Тут же, у цьому містечку перетинання залізничних шляхів півдня Франції, які ведуть до кордонів Іспанії.   Думаєте, бувають такі збіги?   Ніколи в житті.   Але як міг жмутик паперу опинитися в тому швейцарському готелі, я все-таки не розумію.   Судячи з усього, хтось прислав йому листа, де згадував цей самий Лабуер.   А він лист розірвав, замість того, щоб спалити.   Треба ж, який рок у цього Касімова -- мені вдалося розібрати слово "Лабуер" на жмутику паперу.   Хоча, може, це не рок, а просто кара Господня, не знаю.
          Судячи з усього, він виписав свою жінку з Ізміра, щоб не лишатися зовсім самому.   Мені це почуття знайоме.   Я довгий час жив у самотності в сибірському містечку.   Іноді хотілося вовком вити.   Отож, він правильно  розсудив:  краще її до себе виписати.   І як усе здорово продумав!    Ну, хто  буде шукати її в Ізмірі, потім у Стамбулі, Парижі, Бордо.   Якби не його помилка, я б вирішив, що Лабуер -- це назва блюда, чи який-небудь крем для волосся.    І ніколи б сюди не приїхав.  
        Вдень ми прогулюємось по Бордо, потім беремо автомобіль і їдемо в Лабуер.   Містечко, як я і припускав, виявляється зовсім невеличким.    Саша страшенно задоволена нашою поїздкою, весь час хапає мене за ніс, торкає мою ліву кисть, з жалем, що вона "не справжня".    Лабуер нам загалом сподобався, і ми вирішуємо, що завтра переберемося сюди і винаймемо маленьку квартирку на місяць.    Я, правда, хотів винайняти дві квартирки, але цього ніяк не можна було робити за розуміннями безпеки.   Поява такої дивної парочки у місті, та ще й знявшої дві окремі квартири, буде темою розмов мешканців Лабуера.   А це може викликати підозру і стати нашим негайним провалом, бо Касімов, якщо він, звісно, живе тут, зразу збагне, хто і навіщо приїхав.
         Пізно вночі я телефоную в Москву.    І знову майже відразу слухавку знімає "власник скотобойні".
  --  Слухаю.
  --  Телефоную, як домовились,  --  доповідаю я.    Приїхали до Франції.    Поки нічого конкретного немає.
          А чутність така, ніби він поряд.   Якби я сам йому не телефонував, був би певен, що він сидить у сусідній кімнаті.
  --  Довго тягнете,  --  бридливо говорить він, мовби я взявся прибрати від сміття його під'їзд.
  --  Я працюю,  --  відповідаю сухо.  --  Як знайду, зразу сповіщу вам.
  --  Допомога не потрібна?
  --  Ні, я впораюсь.
  --  А як дівчинка, працює, старається?  --  запитує він якимось мерзенним, паскудним тоном, мовби натякаючи, що я можу ще й отримати задоволення.
  --  Працює,  --  відповідаю і зразу відмикаюсь, щоб не наговорити йому гидот.
          Вранці наступного дня ми направляємось в Лабуер.   Квартиру з трьома спальнями знаходимо досить швидко, майже у самому центрі, недалеко від місцевого католицького храму.    Квартира велика, світла, хороша.    Дві спальні знаходяться нагорі, на другому поверсі.    Третя спальня і вітальня  --  на першому.   Звісно, туалети в кожній спальні, кухня, обладнана усім необхідним.   Коли ми піднімаємось нагору і починаємо оглядати спальні кімнати, Саша заявляє, що одна з них їй дуже сподобалась і вона буде жити в ній.   Ми, звісно, погоджуємось.    Але уявіть собі мій стан, коли вона, оглядаючи другу спальню, раптом здивовано запитала:
  --  Мамо, а чому тут лише одне ліжко?
          Очевидно, Надія також здивувалась:
  --  Що тебе бентежить?   Це буде моя спальня.
  --  А де буде спати дядя Льоша?  --  питається та пустунка.
  --  Внизу,  --  пояснює матір,  --  в іншій спальні.
  --  А чому в іншій?  --  не відстає дівчинка і тут же пояснює свою позицію:  --  Чоловік і жінка завжди сплять в одній спальні.    Ви хіба не чоловік і жінка?
         Уявляєте?    Я ледь не поперхнувся.    Обережно вийшов з кімнати, давши її матері самій розбиратися з дочкою у цьому делікатному питанні.
          Ввечері, коли ми вже розмістилися, і я дивився телевізор, сидячи у вітальні на дивані, спустилась Надія.    Мовчки сіла у крісло перед телевізором.   Очевидно, їй було цікавіше, ніж мені, вона ж знала  французьку мову.   Взагалі-то це дивна справа  --  знати інші мови.    Відчуваєш, немов у тобі сидять кілька душ:  скільки людей, стільки мов.   Це так здорово -- розуміти людей інших національностей.   І так шкода, що я не вчив їх у дитинстві.
         Ми довго сидимо перед телевізором.   А тоді вона мене запитує:
  --  Ті, кого ми шукаємо, знаходяться в Лабуері?
  --  Так, по-моєму, тут.    Не знаю, де точно.    Завтра почнемо розшуки.   Нам треба говорити всім, що приїхали з Латвії.    Розумієш?   Із Латвії.
         До того часу ми вже перейшли на "ти".   Це вийшло якось непомітно, само собою.
  --  Ти усвідомлюєш, що з нами дитина?
  --  Причому тут дівчинка?
  --  Вона все бачить і багато розуміє.    Якщо ти сам... словом, якщо ти зважишся піти на вбивство, вона може це відчути.    Діти в таких випадках дуже чуттєві.
  --  Ні,  --  відповідаю,  --  самому мені убивати нікого не треба.   Просто я зателефоную в Москву.
        Але вона дивиться на мене таким поглядом, наче я вже вбив когось на очах її дочки.   Потім встає і йде до себе.    Вночі я йду до ванної.   Знімаю свою ліву кисть, поклавши її поряд, довго дивлюся на культю.    Чому все так вийшло?   Як я радів, коли у нас народився хлопчик...    Здавалося, все буде добре.    Будь проклятий Афганістан, будь прокляті всі війни на світі.    Хіба я хотів бути таким.    Таким!   Ось із цим спотвореним обрубком руки.   Я сиджу у ванні і раптом відчуваю, що зараз заплачу.   Просто розревусь, як голий бовдур.   Адже все могло бути зовсім інакше.    І така дівчинка, як Саша, могла бути моєю дочкою.    А така, як Надя, -- моєю дружиною.
        Плакати, звісно, я не став.   Ні до чого все це.    І Афганістан згадувати не треба.   Хіба мало людей стають інвалідами.    Деяким таланить ще менше, повертаються з війни без обох ніг або сліпі, глухі, паралізовані.   Просто мені не пощастило, так сказати, комплексно.    Спочатку поранення, потім неприємності з дружиною, яка дійсно виявилася завершеною стервою.    І, нарешті, моя теперішня професія.    В книгах і в кіно інваліди повертаються до нормального життя, стають героями труда, навіть війни, як Мересьєв.    Хоча це було і насправді.    Але мені не пощастило комплексно.   Окрім війни, на якій мене поранили, і поганої жінки, від якої я пішов, моя доля ще збіглася з розвалом країни.   Ну кому був потрібен однорукий інвалід?    Так, у колишньому Радянському Союзі за мої нагороди мене б вибирали в різні президіуми, дали б хорошу роботу, постійно ставили б у приклад.   А в такому бардаку, який був у Росії на початку дев'яностих, я міг  лише жебракувати на смітнику, а мої медалі і ордени дехто радив мені засунути, самі знаєте куди.
        Той самий третій варіант.   Або ставай героєм, або спивайся і гинь.    Я став убивцею, довівши, що в житті буває третій варіант.  Убивцею з однією рукою.
         Наступного ранку ми відправляємось гуляти по містечку.    Треба сказати, від самого початку я, звичайно ж, був проти присутності дівчинки.   Але десь у душі, десь глибоко, на рівні підсвідомості, я знав, що дитина може стати в нагоді.   Мені було дуже соромно за ці думки, взагалі за подібне відношення до Саші.   Але я був професійний кілер.   І знав, що найкраще прикриття для убивці -- це мила сім'я, яка складається з тата, мами і доньки.   Єдине, за чим треба було слідкувати, щоб ми не говорили надто голосно, це могло притягнути увагу наївних французьких провінціалів.
         Цілий день ми блукали по містечку і, розуміється, нічого не знайшли.   Щастить у житті один раз.   Два везіння на одну поїздку -- занадто багато.   Не могли ж ми питати у кожного зустрічного, чи не знає він, де живуть двоє іноземців, що приїхали з Росії.   Іноді ми дозволяли собі поцікавитися у офіціантів, бармена і торговця газетами.   Робила це Надя, і дуже обережно.    Однак, ніхто нічого не знав про іноземців, які зупинилися у містечку.   І з чого я взяв, що Касімов і його супутниця мають поселитися в Лабуері?   Жмутик паперу ще ні про що не говорив.   З іншого боку, квиток Париж -- Бордо був надто явним підтвердженням  того, що мій клієнт перебуває десь поряд.    Але чому Лабуер?   Я маю обійти кожен дім у цьому містечку, але постаратися зрозуміти, чим пов'язаний Лабуер з квитком Париж -- Бордо, купленим  супутницею Касімова у Стамбулі.
         Ввечері ми вечеряємо у місцевому рибному ресторанчику.   Єдина людина, яка мала радіти цьому, була Саша.    Але, виявилося, і я маю задоволення від подібного проведення часу.    І, правду кажучи, мені іноді видається, що її мама теж не зовсім сумує в нашій компанії.    Після вечері ми дивимось телевізор у нашій квартирі вже всі разом утрьох і, зізнаюсь, я менш за все думаю про свою ліву руку.
         Наступного дня ми знову обходимо містечко.    Цього разу більш цілеспрямовано.   Для початку прямуємо до центру, де навідуємось до місцевої визначної  пам'ятки -- якогось знаменитого кафе.    Надя знову починає розмову про співвітчизників, які раніше сюди приїхали.    Але все без толку.    Ніхто нічого не знає.   Здається, так ми втратимо тут місяців з вісім.
         Але я вже говорив, що завжди існує третій варіант.    І я прошу Надю довідатися, де знаходиться місцевий агент по продажу нерухомості, щоб зустрітися з ним.   Агента ми знаходимо майже відразу.   Ця європейська риса дуже дивна для будь-якого  колишнього громадянина моєї країни.   Якщо вказаний телефон, він обов'язково правильний.   І, найголовніше, ви завжди можете знайти  потрібну вам людину за вказаною адресою в робочий час.    Це не наша рідна країна, де потрібну людину можна ловити тижнями, а його телефон або не відповідає, або просто давно змінився.
         До потрібного нам чоловіка ми потрапляємо вже через дві години після того, як мені спала до голови ця думка.    Він відразу нас приймає і люб'язно погоджується відповісти на всі запитання.     Ми пояснюємо, що хотіли б купити квартиру, і попутно з'ясовуємо, чи не купував квартиру де-небудь в околицях Лабуера хтось із наших співвітчизників.    Однак, нас чекає розчарування.    Ніхто з наших співвітчизників, ні "нових", ні "старих", за останні кілька років не придбали тут ні квартири, ні дому.   Агент говорить це з таким жалем, мовби саме він винний у такому досадному факті.   Власне, таким я і уявляв собі торговця домами і автомобілями.    Вузький, трохи витягнутий ніс.   Хитрий прижмур маленьких бігаючих очей, коротка борідка без вусиків, хрящуваті вуха, притиснуті до голови.   Щось у його вигляді диявольське, мовби сама професія пройди накладала відбиток на його вигляд.    Подумавши про це, я навіть повеселів.    А потім згадав про свою професію і розізлився.    Виходить, у мене обличчя ката або вбивці.    Ми обіцяємо подумати про придбання нерухомості, і прийти знову.   Після чого відправляємось у туристичне бюро, через яке і зняли свою квартиру.    Там нас приймає літня жінка, упевнена в собі, холодна, незугарна і трохи зла.   Вона говорить добре поставленим голосом, так переконливо і чітко, що мені весь час хочеться зробити якусь непристойність у її присутності, наприклад, зняти штани.    Вона нагадує мені мою вчительку фізики, котру ми боялись і не любили.   Хоча ставши старшим, я зрозумів, що даремно не любили, вона була доволі красивою жінкою.   Просто на її злому, невдоволеному обличчі завжди був вираз зарозумілості і образи, котрий ми їй не прощали.    Вже після школи я дізнався, що її чоловік працював у дослідницькому інституті і, коли вона виходила за нього заміж, був доволі перспективним кандидатом наук, але поступово став пити, закинув науку, так і лишившись кандидатом.   А вона, що вже бачила себе професорською дружиною, лишилася звичайною викладачкою фізики у школі.   І те, що вона не могла пробачити своєму чоловікові, позначалося на нас, її учнях.
        Втім, мені знайомий синдром "вічного кандидата".   І необов'язково в науці.   Є багато людей, котрі добре починають свій біг, вириваються вперед і... потім різко здають.   В молодості ми усі максималісти.   Проте, не знаємо, що треба рівномірно розподіляти сили на дистанції.   Хоча, хто може знати, що таке рівномірний розподіл сил?   Біля Чагчарана, в Афганістані, загинув мій кореш, старший лейтенант Ігор Синицин.   Йому було всього двадцять чотири роки.   Загинув практично хлопчиком.    Потім ми довідались, що йому посмертно дали орден Червоної Зірки.   Цікаво, що таке нагородити посмертно?   Послати вісточку до раю, щоб людина раділа?   Чи не краще замість того, щоб блюзнірськи нагороджувати померлого чоловіка, просто видати його сім'ї пристойну допомогу?
         Мене за ці думки в Афгані багато лаяли.   Говорили, що я не розумію важливості подібного жесту, що людина своєю смертю заслуговує цю нагороду, яка лишається в його сім'ї.   А я все одно вважаю, -- це блюзнірство і наруга над мертвим.   Нагороджувати посмертно -- все одно, що після смерті давати звання "народного артиста" чи привласнювати лауреатський титул.   Дивись, скоро померлому будуть надавати і чергові звання.   Якщо можна давати нагороди, чому не можна мертвого просувати по службі?   Мені недавно говорили, що вже є випадки, коли дають звання після смерті.
         Може, тому ми і війну просрали, що живих цінувати не вміли, а мертвих потім зневажали.    За глупоту і за смерть.   Так соромно, коли про це згадуєш.
         Ввечері ми сидимо в іншому барі, біля вокзалу.   Бармен вгодований, добродушний, веселий, балакучий, і, по-моєму, закоханий у Надю.   У французів схибленість на худих жінках, от Надя йому і сподобалась.   Причому, моя присутність його явно не бентежить.   У них це в порядку речей, мати "друга сім'ї".    Ось він і вирішив допомогти мені, інваліду, ставши "другом" нашої  сім'ї.   Думаю, Надя перекладає не всі його компліменти.   Боюсь, декотрі з них дуже двозначні, але нічого довести не можу:  французької я не знаю.
        А нашого бармена вже понесло.    Він дарує Саші якісь цукерки, присів за наш столик, і вже не звертаючи на мене уваги, розмовляє з Надією.   Я змушений терпіти це неподобство, лиш нагадую їй, щоб не забувала про наше діло.   Як мені бракує знання мови.   І думаю, не лише через Рашида Касімова.   Надя сміється, їй приємно слухати компліменти цієї жирної свині.   Я потихеньку починаю звіріти, відчуваючи, що мені все набридає.   Але тут Надя запитує його про наших співвітчизників, і він відгукується на її питання.   Так, він чув, що тут оселилася дивна парочка, яка прибула в місто кілька місяців тому.
         Чоловік -- доволі літня людина, а вона молода, дуже красива жінка.   Вони винайняли будиночок біля парку, як кажуть, заплатили готівкою всю суму.   Але це лише чутки, бо хазяйка, яка здала дім цій дивній парочці, воліє помовчати  про справжню суму і про інші умови контракту.
        Переказуючи все це, Надія гордо дивиться на мене, але я незворушний, насправді мені не подобається одна обставина.   Дуже не подобається.    Бармен сказав, що прибульці були подружжям, а Касімов не встиг розвестися до своєї "смерті" і, природно, не зміг зробити цього після неї.   Хоча дуже може бути, що хазяйка не подивилася їхні документи.    Кого у Франції цікавить, з ким ти живеш?   Вам подобається жити разом, не будучи офіційно у шлюбі, так на здоров'я.     Можливо, в Лабуер дійсно приїхали Касімов і його подруга, ім'я якої я вже знав за свідченнями з готелю в Ізмірі, -- Еліна Селичкіна.   Чимось вона сподобалась своєму хазяїну, якщо він  в останній момент рятував її.   Не дружину і дітей, а саме її.    Невже у них така любов?   Чи дещо інше?   У мене виникає підозра, але  щоб вона сформувалась, треба підтвердження.
         Однак, найбільший клопіт у тому, що парочка, яка з'явилася в Лабуері, поїхала на уік-енд до Іспанії і має повернутися лишень через два дні.    Наостанок, бармен зовсім  зіпсував настрій, сказавши, що полюбляє розмовляти з приїжджими, і що чоловік красивої жінки -- заядлий риболов.    Мене збентежили не рибацькі схильності Касімова, а його настільки блискуче знання  французької мови.    Як він міг так швидко її вивчити?   Звичайно, бувають різні чудеса.    Але вивчити за кілька місяців французьку мову до такого ступеня, щоб розмовляти з барменом!    Ні, цього просто не може бути.    Адже в особистій справі Касімова ніде не написано, що він знав французьку.    І хоча Надія, як перше, гордо дивиться  в мій бік,  для себе я вже все вирішив.
        Ввечері я знову доповідаю в Москву, що поки немає жодних результатів.   Заодно запитую, чи знав мій клієнт французьку мову.    Мене твердо запевняють у тому, що він ніколи не говорив французькою, інакше вони шукали б у Франції.    Це резонно, але не переконливо.    Тим не менше, шукати Касімова треба мені, і саме у Франції, куди нас привів слід.    Будиночок, який займала дивна парочка, я вже вичислив.   Діло за малим -- проникнути в нього.

25

ПРОДОВЖЕННЯ  ПОДІЙ.
ДЕНЬ  ДВАНАДЦЯТИЙ 

         Ці два дні я потім багато разів згадував.    Не можу сказати, що це були кращі дні у моєму житті, але, мабуть, це були дні, які найбільше запам'яталися.   Надя здійняла свою "уніформу", мабуть, після вражаючих компліментів того жирного бармена біля вокзалу, і купила якусь модну сукню.    І зробила собі якусь подобу зачіски, трохи прибравши своє коротке волосся.    Чесне слово, коли я вперше побачив її після цього, то відчув озноб.   Вона абсолютно змінилася.    Я, навіть, злякався, згадавши, з якою відразою дивився на неї колись.   Але за два дні я так і не наважився їй нічого сказати.    Ми просто були разом, як одна сім'я.    Утрьох.   І це подобалось не тільки Саші, але й нам з Надею.  Проте вечорами ми, як раніше, були трохи скуті і холодні поміж себе, мовби остерігались того, що могло статися вночі і зруйнувати довірливий світ, який царював у стосунках між нами.    А може, я просто боявся приставати до матері, коли нагорі мирно посапує її дочка.   Напевно, я не цілком  покидьок, якщо ще можу думати про подібні речі.
       Першого ж дня я спокійно проник у дім, знятий нашими земляками, і довго його оглядав.   Ніяких документів, ніяких особистих речей.   Такий дім міг належати і австрійцям, і чехам, і самим французам.   І нашим "новим мільйонерам", адже Касімова важко назвати "новим русскім", хоча по смислу це слово підхоже краще всього.   У домі я нічого не знайшов, за винятком старих газет  російською мовою і кількох журналів.   Тепер лишалося чекати, коли повернуться ці двоє.
        Вони і справді повернулися у понеділок вранці.   Побачивши чоловіка, я ледь не вилаявся.    Це був не Касімов.   При всьому бажанні так сильно змінити свою зовнішність було неможливо.    Це був чоловік вище середнього зросту, широкоплечий, дійсно, у літах, на вид років шістдесяти.    У нього широке селянське обличчя, руки лопатами і товсті губи.   Можна, звісно, зробити пластичну операцію, змінивши зовнішність.   Можна замість лисини набути чуба, вживляючи волосся.   Але ніхто й ніколи не зміг би зробити із маленького, худого, лисого Рашида Касімова високого, широкоплечого, тілистого чоловіка з великим пухким обличчям.
         Зі злості я мало не вилаявся, але вчасно згадав про дівчинку.    Вона стояла поряд зі мною, її матір у цей час була в магазині.   Загалом, жінки -- незрозумілі істоти.   За моїми спостереженнями, у неї не так багато грошей, та й речей вона не купує.   Але відвідини магазинів дають їй якесь незбагненне задоволення.    Це свого роду ритуал для будь-якої жінки, майже сексуальну мотивацію якого ми ще не знаємо.   Може, з'явиться новий Фрейд і пояснить, що відбувається з жінками в магазинах.
         Але найцікавіше те, що я знову був з дівчинкою, і прибульці навіть не поглянули у наш бік.   Ми сиділи якраз на терасі кафе, розташованого напроти їхнього дому.   Жінка вийшла з другого боку,  з-за чоловіка було видно лише її обличчя.   А ось його я роздивився  дуже добре.   І тепер міг поставити мільйон проти одного, що він  при жодних обставинах не може бути Рашидом Касімовим.
         Дівчинка -- ідеальне прикриття для мене і мого спостереження.   Ну, кому прийде до голови підозрювати батька, до того ж інваліда, який сидить у кафе зі своєю дитиною, в якихось недобрих справах?    Адже для цього треба приїхати в Лабуер з дівчинкою, інакше звідки взяти дитину спеціально для спостереження тут, у Франції?   Подивившись, як пара вийшла з автомобіля, я з поганим настроєм збирався вже покинути кафе, коли молода жінка, оминувши машину, постала у повній красі.   Оце так номер!   Вона була вагітна.   У неї був великий живіт, і я подивився на її супутника з деякою симпатією:  треба ж, зумів вкласти на постіль таку лялечку і, навіть, зробив її вагітною.
          Ми повернулися додому через годину.   По суті, ця квартира в маленькому французькому містечку і стала моїм домом.   Тим самим домом, якого у мене ніколи не було.    Не важливо, що я не спав тут з моєю перекладачкою.    Дім -- це не просто місце, де люблять ночами.    Дім -- це місце, де люблять завжди.    Останнім часом я став якось інакше ставитися до Надії.   Може, через її дочку.    А може, тому що вперше побачив її в сукні, коли виявилося, що вона нормальна жінка з красивими ногами і принадною зовнішністю.   До цього я бачив у ній якусь безстатеву істоту.
         А тепер мені соромно було зізнаватися, але вона мені подобалась все більше і більше.    Її стриманість, її м'який гумор, її ставлення до дочки.   Словом, мені стало здаватися, що кращого перекладача у мене не могло й бути.   Останньої ночі уві сні до мене завітали, навіть, не дуже цнотливі помисли щодо неї.    І хоча це був лише сон, він мене здорово стурбував.    І ось тепер все було скінчено...
         В душі я, видимо, надіявся на чудо.    Мені хотілось, щоб ця людина виявилась тим чоловіком, якого я шукав.    Щоб його викриття зайняло ще кілька тижнів, впродовж яких я міг би бути у цьому домі з Надею і Сашею.   Однак, всьому хорошому приходить кінець.    Моя версія виявилась помилковою.    Тепер перекладач мені вже не знадобиться.   Доведеться повертатися до Москви і все починати спочатку.    Касімов виявився значно хитріший, ніж я міг уявити.    Але мене,  все-таки,  турбує одна деталь.   Адже він насправді телефонував у Лабуер.   І, як мені вдалося з'ясувати, телефонував якраз у це кафе, де ми зараз сидимо.   Виходить, що викликав із дому напроти.    Телефон я пам'ятав майже напам'ять.    Але, якщо це так, то мешканці дому просто зобов'язані знати, де перебуває Касімов.    А це означає, що я ще маю шанси.
        Коли ми повертаємось  додому і Надія бачить моє лице, вона все розуміє без слів.   До цього часу у нас, як у хорошого подружжя, так і було -- розуміли один одного без зайвих слів.
  --  Ми помилились,  --  вона не запитує.   Це майже ствердження.
  --  Здається, так,  --  зізнаюсь я чесно.  --  По-моєму, легше було шукати його у Москві.
  --  Вони вже приїхали?
  --  Я їх сам бачив.  Це не Касімов.  Зовсім на нього не схожий.
  --  При таких грошах завжди можна зробити пластичну операцію.
  --  Можна.   Але не до такого ступеня.    Касімов був людиною середнього зросту, лисим, худорлявим, з маленькими очима, які запам'ятовуються.    А сюди приїхав товстий, високий, рудий, широкоплечий чолов'яга.    Якщо хірурги можуть робити таке, я готовий повірити в будь-яке чудо.   Це не він.
         Виговорившись, я пішов на кухню за пивом.    До того часу я вже приохотився пити якийсь окремий сорт чешського пива, яке чомусь тут продавали на кожному розі, мовби Лабуер уклав окрему угоду з Прагою.
         Надя з дівчинкою підіймаються нагору, і я лишаюсь один.   Звісно, в кафе, що напроти дому наших земляків, можна ще раз перевірити телефон.   Можна, навіть, поговорити з миловидною француженкою, яка там працює.    Але, по-перше, кафе дуже маленьке, і вона напевно запам'ятовує своїх клієнтів, що небезпечно.   Вона може просто розповісти своїм милим сусідам про чоловіка, який розпитував про них.    А по-друге, звідки вона може пам'ятати, хто саме говорив по її телефону півроку тому?    Але ж, яка обережність у падлюки Касімова!     Він же, навіть, не додому подзвонив, а в сусіднє кафе, щоб ніхто не зміг знайти по телефону, навіть, вийшовши на цей заклад.
         І чому він так оберігає цього рудого  товстуна і його дружину?    Чому з такими застереженнями телефонував у Лабуер?   І куди поділася його жінка, котру він вивозив із Москви через Турцію?   Все-таки, доведеться летіти в Турцію, щоб з'ясувати, куди поділась ця Еліна Селичкіна.    Але якщо я звідси поїду, мені більше ніхто не дасть візи.   Доведеться знову просити допомоги у мого замовника.    Якщо ця молода жінка не має жодного стосунку до Селичкіної, то чому вона замовляла у Стамбулі квиток  Париж-Бордо.   А якщо ця жінка і є Селичкіна, то де тоді сам Рашид Касімов?    Виходить, він викликав її сюди, щоб вона вийшла заміж за пухкого товстуна.    Це якось мало схоже на того Рашида Касімова, чиє досьє я читав.    Ні, все-таки, треба зачекати з від'їздом до Турції, і спробувати все з'ясувати тут, у Лабуері.    Я дістаю сотовий телефон і телефоную головному замовнику.    Він, звісно, зразу відповідає.
  --  Як у вас справи?  --  запитує він.   По голосу я відчуваю, що він нервує.   Якщо так хвилюється, міг би зателефонувати  сам.    Втім, цього я йому не кажу.
  --  Поки нічого конкретного.    Є деякі сліди, але нічого певного.
  --  А коли буде точніше?  --  раптом зривається.   І запитує:  --  Ви дійсно поки нічого не знаєте?
  --   Я його шукаю.   І не треба на мене кричати.    Я роблю все, що можу.   Принаймні, у найближчі  два-три  дні я матиму більш точну інформацію.    Але є прохання.
  --  Що там ще?
  --  Мені треба продовжити візу у Франції.    Я не можу довго перебувати тут з транзитною візою.    А мені потрібно тут бути ще хоча б десять днів.
         Він мовчить кілька секунд.   Потім знехотя говорить:
  --  Гаразд, візу ми вам зробимо.    Де ви зараз знаходитесь?
  --  На півдні Франції,  --  я не збираюся сповіщати цьому типу наше точне місцезнаходження.   Може, просто боюсь зурочити.
  --  Ви маєте приїхати в Париж завтра вранці.
  --  Тільки вдень, вранці я не встигну.
  --  Гаразд.   Хай буде вдень.   Звернетесь у наше посольство у Франції.   Я попереджу консула, щоб вам допоміг.    Вам зроблять візу ще на два тижні.   Але це останній строк.   Мені потрібен результат, Лівша.    Адже ви розумієте, які гроші пропали з цією падлюкою.   І ми поки нічого не можемо зробити.
        Сказав би я цьому типу все, що про нього думаю.   Але не можна.   Зараз не можна, я не хочу псувати з ним стосунки.    Може, мені просто хочеться ще трохи пожити в Лабуері, у своїй хатинці, у якій мені так зручно і тепло.
  --  До побачення.  --  Я відмикаюсь, остаточно розуміючи, що всі мої підозри щодо "власника скотобойні"  виправдалися.
        Він не просто замовник.   І це не мафія.   Жодна мафія в світі не змогла б робити те, що робить цей чоловік.    Навіть, не подзвонивши в Париж, він недбало заявляє, що його посольство мені допоможе.   У Швейцарії його люди зробили візу за один день, у Москві -- також за один день.   Припустити, що у мафії повсюди свої люди, чи вона їх купує, неймовірно, хоча б тому, що він мав би спочатку з'ясувати -- продається  їхній консул у Парижі, чи не продається.    Але він говорить це відразу і таким безапеляційним тоном.    Він має право наказувати.    І консулу, і людям у Швейцарії, і взагалі усім чиновникам  своєї суверенної держави.    А це означає, що мій головний замовник являє саму державу.   Ту саму державу, яка одержала незалежність в результаті розвалу Радянського Союзу.   Ту саму державу, яка вирішила сховати на рахунку в Швейцарії кілька сотень мільйонів доларів на "чорний день".   Які присвоїв Рашид Касімов.
         Все стає на свої місця.    Тепер я знаю, чому Касімов так поспішно втік і хто підірвав його машину.   Очевидно, він і його люди знали про ці гроші, що не влаштовувало моїх замовників.   Вони приймають рішення ліквідувати Касімова і всіх його людей.   Я маю добру пам'ять, і я пам'ятаю, саме в ті дні в газетах з'явились повідомлення про криваву бойню в аеропорті Шереметьєво і на дачі якогось  бізнесмена.    Тепер ясно, чия то була дача.   Ясно, чому мої замовники не можуть пред'явити претензії  швейцарським банкам.   Ці гроші були таємно вивезені з держави і, вочевидь, через фінансові структури самого Касімова переведені на рахунки в банки Швейцарії.    їхні власники тепер не можуть вимагати гроші назад, остерігаючись скандалу.     Тому їм потрібен живий Касімов, щоб отримати гроші через нього.
       Намагаючись його вбити, вони не думали, що він виживе.   І, виживши, прилетить до Швейцарії, де примудриться  переказати  всі гроші на інші рахунки, переховати їх.  А вони не можуть зробити офіційний запит, інакше все випливе назовні.    Він на це і розраховував.
        Касімов розрахував усе правильно.    Його при жодних обставинах не лишили б живим.    Нізащо.   Отже, він мав зникнути.   Що він і зробив, прихопивши з собою всі їхні гроші.    Тепер йому лишається тільки чекати.    Щойно нинішній режим у цій республіці впаде чи помре президент, він зможе повернутися додому.   Фантастично багатим і живим.
       Тепер мені відомі мотиви обох сторін.    Певна річ, Касімов мусив боятися.    Його вбивали не через гроші, ні.   Його вбивали через саму таємницю.    І попутно через гроші, щоб він не міг до них дотягнутися  при жодних обставинах.    Можу собі уявити, як він боїться.   Тому він зробив усе, щоб його не знайшли.
        Проте, мене все одно не гризе сумління.   Він такий же мерзотник, як і мої замовники.   Ніякої різниці між ними я не бачу.   Просто один негідник обдурив іншу зграю негідників, котра, найнявши мене, шукає його по всьому світу.   Думаю, вони найняли не тільки мене.   Спочатку шукали самі, цілих півроку шукали, поки не вирішили, що настав час знайти ще кількох професіоналів, розраховуючи на їхнє везіння.
        Надя спустилась донизу, коли було вже доволі пізно.   Я, так і сидів перед вимкнутим телевізором.    Вона підійшла до мене і сіла поряд.   Потім запитала:
  --  Коли ми звідси виїдемо?
  --  Ви лишаєтесь, а я завтра їду до Парижа,  --  відповідаю я і бачу у півтемряві її здивоване обличчя.
  --  Мені треба продовжити візу,  --  поспіхом пояснюю я і відчуваю, як напруга, що охопила нас обох, м'яко спадає.
        Ми мовчимо.    За вікном чутно шарудіння колес проїжджаючих машин.    Здається, починається дощ.
  --  Я хотіла у тебе запитати,  --  раптом говорить вона мені.
  --  Так?
  --  Ти не хочеш зі мною спати?
         Я повільно повертаю голову.   Моя ліва рука в цю мить кидається в очі, мовби, навіть, у темряві видно ці мертві пальці.
        Я мовчу.   Не можу я просто сказати "хочу".   Я мовчу, дивлячись їй у вічі.    Вона все розуміє без слів.    Вона тягнеться до мене, і за мить я відчуваю її губи.    Це мій перший справжній поцілунок з того часу, як мені відірвало кисть руки.    Після цього я вже нічого не пам'ятаю.

Інтерлюдія
В  ОДИН  ІЗ  ДНІВ...

       Президент сидів за своїм столом.   Він був у злому гуморі, дуже злому.    У закордонних газетах проти нього знову здійнялася хвиля виступів.   Дізнатись би, хто все це організовує.   Він стиснув пальці.   Все до біса.   І цей галас іноземних журналістів.   І власна доморощена опозиція, яку він щосили душив і яка тепер, користуючись підтримкою послів і спостерігачів із різних "незалежних" держав, знову почала підводити голову.
       Загалом, не треба було пускати в республіку стільки посланців.   Вчора він зажадав довідку з міністерства іноземних справ і жахнувся, довідавшись, що в його країні діє вже двадцять два іноземних посольства, декілька консульств і акредитовано більше трьохсот журналістів.   Така кількість незалежних від його волі спостерігачів починала його тривожити.    Спробуй тепер натисни сильніше, як по всьому світу зчинеться галас про порушення прав людини.
       А на початку ж усе йшло так добре.    Проголошення  незалежності і суверенітету місцеві чиновники зустріли на "ура".   Переважно це були його люди, підібрані за багато років.   Потайки вони сподівалися, що все лишиться по-старому, все, за винятком суворого нагляду Москви.    І президент виправдав їхні очікування.   Чиновницька  сваволя перевищила всякі мислимі межі,  хабарі стали платнею будь-якої посадової особи.   Про офіційну заробітну плату всі давно забули.   Якби її раптом перестали платити впродовж кількох місяців, багато хто цього б і не помітив, настільки символічний характер вона носила: то була лише жалюгідна спроба показати всьому світу, як неухильно країна виконує рекомендації  Міжнародного валютного фонду.
         Посилилась армія, виріс вплив служби безпеки.   Міліція була перейменована в національну поліцію і отримала нову форму.    Повсюди з'явилися його портрети.   Але на хвилі успіху до нього стали доходити тривожні чутки про те, що готуються змови і заворушення.   Президент встигав реагувати миттєво:  прибирав будь-кого, у кому починав сумніватися, усував вірогідних конкурентів.    Але всіх прибрати було неможливо.
        Президент був розумною людиною.   Він розумів, що рано чи пізно всі ці  підлабузники підведуть голови.   Для рабів немає нічого солодшого, ніж танцювати на могилах своїх хазяїв.    Він добре пам'ятав це.   Вихований в дусі атеїзму, він не вірив у загробне життя, воліючи отримувати всі блага життя земного.    І хоча останнім часом став віддавати належне атрибутам релігії і, навіть, з'являвся у мечеті, бачив у цьому лише один із елементів державної політики, здатної вірно служити правителю.
          Його не дуже хвилювало, що з ним буде після смерті.    І хоча в душі він надіявся лишитися в пам'яті людей мудрим політиком, тим не менше, усвідомлював, що все це марно.    Після його смерті недоброзичливці знімуть гвалт, опозиція захоче взяти реванш, а який-небудь пройдоха, що вирине з натовпу,  може захопити президентську владу.   Надто недовговічна влада, яка тримається на одній людині, надто неміцна.   Він провів референдум про пожиттєве  президентство, але передбачує, як можуть розвиватися  події, коли він піде з життя.
         Через те, ще півроку тому він викликав до себе начальника  особистої охорони і міністра фінансів.    Начальник охорони був перевіреною, випробуваною людиною, на якого цілком можна розраховувати.    Міністр фінансів повністю залежав від його волі.   Президент надто добре знав численні неблаговидні справи свого міністра, і досить було ворухнути пальцем, щоб від того лишилися самі спогади.
         Тоді ж вони обоє сиділи перед ним, і він, повільно випускаючи слова, немов йому важко було говорити, зробив пропозицію створити у Швейцарії або  де-небудь в іншому, не менш надійному місці, спеціальний резервний фонд республіки.    Начальник особистої охорони, метнувши в нього вовчий погляд, відразу все збагнув.    А от міністр виявився менш далекоглядним.
  --  Переказати туди гроші?   Яку суму?  --  запитав він і, звівши очі на президента, осікся.
         Він уперше бачив таким очільника  держави.    У нього була усмішка вампіра, він плотоядно усміхався, ніби готуючись випити кров свого чиновника.
  --  Ніяких грошей переказувати не треба,  --  багатозначно сказав президент.  --  Взагалі нічого не повинно йти від нас.    Всі гроші туди мусить переказати  який-небудь комерційний банк.    Ще краще, якщо він не буде пов'язаний з нашою республікою.   А номери рахунків...  --  Він помовчав і додав:  --  Номери рахунків не повинен знати  ніхто.   Ніхто, окрім нас трьох.
           І знову блиснув вовчий погляд начальника служби охорони.   Той поглянув на міністра фінансів і кивнув, збагнувши, що таємниця на трьох -- це вже не таємниця.   Але міністр знову нічого не зрозумів.   Він вважав себе надто близькою і довіреною людиною президента, не розуміючи, що його тримають до того часу, поки можуть використати.
  --  А який банк знайти?  --  трохи розгубився міністр.
  --  Я все зроблю,  --  втрутився начальник охорони,  --  у мене є потрібні люди.   Тільки нам знадобиться під  будь-яким приводом переказати гроші до Москви  Для початку не дуже велику суму.    Усе решта вони зроблять самі.
  --  У нас будуть великі гроші,  --  попередив президент.
  --  Так, я розумію,  --  кивнув начальник особистої охорони.  --  Вони вміють це робити.   Я зв'яжуся з Рашидом Касімовим.   Він такі діла провертає не вперше.
  --  Він же очільник мафії, керує поставкою наркотиків у наш регіон!  --  жахнувся міністр фінансів.
         Сам хабарник і розкрадач, він вважав, що бути наркобароном -- це ще нижча стадія падіння.    Начальник охорони, видно, так не думав.
  --  Він виведе нас на потрібних людей,  --  сказав він діловито,  --  у нього великі зв'язки з "Епсілон-банком".   Це один із найбільших банків Росії.    Може, ви чули про його керівника?  --  звернувся він до президента.  --  Кирило Петрович  М'ясников.   Його в Москві усі знають.    Часто показують по телевізору.    Кажуть, він, навіть, літає у президентському літаку, настільки близький до керівництва їхньої країни.
  --  Це нічого не означає,  --  поморщився президент.
          До нього іноді доходили чутки і про зв'язки його начальника охорони з наркомафією.    Раніше йому здавалося, що все це лише брудні наговори.    Тепер він уперше подумав, що надто довіряє цьому мерзотнику з холодними очима.    Але нічого не став говорити, вірний своїй багаторічній звичці.
  --  Все буде, як треба,  --  переконливо сказав начальник особистої охорони.
  --  Як вони перекажуть гроші до Швейцарії?    А документи, папери?  --  сумнівався міністр.  --  Це ж стільки роботи.
  --  Вони все зроблять самі,  --  повторив начальник охорони.  --  Там, у їхньому банку, службою безпеки керує колишній генерал КДБ  Потапенко.   Ви ж про нього чули.
  --  Гаразд,  --  нарешті погодився президент.  --  Але насамперед треба все перевірити.   Відкриємо рахунок на кілька мільйонів доларів.   А опісля  почнемо переказувати решту.
        Так і вийшло.   На початку вони відкрили рахунок на три мільйона, і все пройшло блискуче.   Гроші, навіть, не переказували до Москви.   Просто міністерство фінансів видавало безвідсотковий кредит представникам "Епсілон-банку", а ті вже самі оформляли усі необхідні документи, забираючи собі п'ятивідсоткову плату за послуги.
         Все йшло прекрасно.    Друга частина грошей, у сумі п'яти мільйонів доларів, також осіла в Швейцарії.   Президент зважився тепер ризикнути  по-крупному.    Він готував ці гроші  для своєї сім'і і для себе у випадку вимушеної втечі за кордон.   Він розумів, що таку можливість виключати повністю не можна.     Навіть, якщо він протримається до самої своєї смерті, навіть, якщо помре на посту і буде врочисто похований, то й тоді його діти і онуки матимуть негайно, не дожидаючись кінця поховання, бігти з республіки.   Бігти, щоб опинитися далеко від кровожерливих опозиціонерів і  опальних діячів, які ненавиділи його і були цілком здатні  відігратися на його сім'ї.
          Після його смерті діти вже ніколи не зможуть повернутися до країни, не остерігаючись наслідків.    Але якщо не вони, то онуки у майбутньому, можливо, захочуть відвідати свою батьківщину.    Для того, щоб жити на Заході, їм необхідно мати гроші.   Дуже багато грошей.   І на нормальне життя, і на хорошу пам'ять про колишнього президента.     І не тільки там, на Заході, але й тут, у його власній країні.    А хорошу пам'ять треба підгодовувати.     Завжди мати гроші, щоб під рукою були послужливі журналісти, політики, пристосуванці,  готові продатися  за прийнятну суму.
        Через деякий час президент зателефонував керівнику служби безпеки і попросив прислати до нього його першого заступника, сина свого брата, якого він поставив на цю посаду минулого року.   Племінник з'явився миттєво.    Він зайшов до кабінету і, як завжди, шанобливо, мовчки завмер біля дверей.
  --  Проходь,  --  покликав його президент,  --  давай поговоримо у моїй кімнаті відпочинку.
         І першим підвівся, щоб пройти через задні двері.    Племінник, який ніколи не бував там, обережно зайшов слідом.    Він був чимось схожий на президента.    Щось невловиме було у обох в очах.   Може, безжальність?
         Президент озирнувся.    Довіряти не можна було нікому.   І він увімкнув на повну гучність магнітофон.   Племінник не здивувався, він мовчки спостерігав  за дядьком.
  --  Мені потрібна твоя допомога,  --  сказав президент.  --  Віднині твої довірені люди мають наглядати за моїм начальником охорони.    Тільки обережно.    Ти мене зрозумів?   Дуже обережно.    У мене є підозра про його зв'язки з мафією.
          Племінник мовчки кивнув.     Потім, покосившись на двері, мовби хтось міг раптово зайти, повідомив:
  --  Він пов'язаний з Рахімом, ми про це давно знаємо.    Але опозиція його ненавидить.   Вони вважають його вашою людиною.
  --  Мені це відомо,  --  поспішно сказав президент,  --  тим не менше, віднині мені потрібно знати про нього все.   Кожен його крок, кожний рух.    І зважай, він дуже досвідчена людина.    Візьми найкращих людей.    Ні, не треба.   Краще лети до Москви.    Знайди там хороших професіоналів.    Пообіцяй їм високу платню.    Ну, скажімо, десять тисяч доларів за місяць кожному.
  --  Кожному?  --  не повірив племінник.
  --  Кожному,  --  сердито повторив президент, ніби названа сума трохи розкривала його плани.  --  Нехай приїдуть сюди і слідкують за ним.   Але роблять це на найвищому рівні.
  --  Та за такі гроші я генералів куплю.    Діючих,  --  пообіцяв племінник.
  --  І ось ще що,  --  згадав президент,  --  щоб без "шапки".    Всі гроші їм.   Тобі буду платити за послуги стільки ж.   Але якщо дізнаюсь, що ти у них взяв хоча б долар, я тебе сам удавлю.   Ти мене зрозумів?
         Племінник злякався.   Він зовсім недавно став генералом і заступником керівника міністерства національної безпеки.    Ніколи в житті він не бачив такого обличчя у свого дядька.    Розуміючи, що тепер багато в чому вирішується і його власна доля, він встав і витягся в струнку.
  --  Я розумію вас, дядя,  --  промовив ледь дрижачим голосом, підкреслюючи родинні зв'язки і заявляючи про свою безумовну відданість президенту.
  --  І завваж,  --  наостанок  втомлено сказав президент,  --  якщо  хто-небудь  про це довідається...   Втім, ти сам усе розумієш.   Якщо зі мною щось станеться, тебе першого на кол посадять.   Чуєш мене -- на кол!    Вийди.
         Племінник слово витримав.   Троє колишніх професіоналів КДБ  СРСР, -- два полковники і один майор, прибули в республіку, і з того часу все життя начальника особистої охорони було взяте під їхній найсуворіший контроль.    Тепер президент регулярно отримував про нього інформацію.    Він з подивом дізнався, що його підлеглий полюбляє оргії з груповим сексом і молодих дівчаток.    З обуренням дізнався про його зв'язки з Рахімом, який виходив на Рашида Касімова у Москві.    Зі схваленням почув, що п'яний і сонний, перебуваючи вдома з дружиною, або в постелі з коханками, його начальник охорони говорив про нього тільки хороші слова.    Президент сам слідкував за тим, як проходять гроші на закордонні рахунки.
       Саме тому він раніше за всіх дізнався і про смерть зв'язкового, якогось Анвара, котрого пристрелив особисто начальник його охорони.    Але документів, які мав привезти Анвар, не виявилось.   Це була не гра, не блеф, і президент про це прекрасно знав.   Проте, коли начальник охорони зайшов до кабінету з сіро-попілястим обличчям, він згадав про свої акторські здібності.
        Дізнавшись про пропажу документів на суму понад ста п'ятдесяти мільйонів доларів, президент розіграв обурення.   Грав він, на його думку, добре, але як артист, натхненний власним ентузіазмом, не дуже слідкував за своїм єдиним глядачем і не помітив здивованого вогника в очах підлеглого.    За довгі роки той надто добре вивчив цього чоловіка.   У випадку такої пропажі він мав би мовчати, довго мовчати, прораховуючи варіанти і обдумуючи плани помсти, а не кричати, що він робив рідко і  тільки на публіці.   Саме тоді головний охоронець відчув, що діється щось неладне.    Але нічого не сказав патрону, вирішив особисто вилетіти до Москви.
         Прибувши туди, він помітив за собою стеження, але вирішив, що то люди Касімова.    Через це таємно установив мікрофон на дачі Касімова для перевірки своїх підозр.   Тепер він міг чути усі розмови, які хазяїн дачі полюбляв вести у вітальні.   Але він дізнався й інше.   За ним наглядали не люди Касімова.    Це напевно були люди президента, які  незрозуміло звідки взялися і працювали так професійно.    Лише через кілька днів йому стало відомо, що недавно у Москві побував племінник президента, який обережно прощупував колишніх професіоналів КДБ, шукав професіоналів із служби спостереження, плату за роботу обіцяв фантастичну.    Начальнику особистої охорони все стало ясно.
         Він розумів:  награний гнів президента, викликаний втратою документів, може перейти у справжній гнів, якщо він не знайде ці папери.   Врятувати його можуть лише рішучі дії.   І тоді він розпорядився, щоб ніхто з людей Касімова чи М'ясникова не дістався  до Швейцарії.   Спочатку прибрали Кондакова.   Потім Мальчикова.   Проте, документів ні у того, ні в другого не знайшли.
        Розгніваний охоронець зважився на крайній крок.   Він влаштував бойню в аеропорті Шереметьєво, знаючи, що про це обов'язково стане відомо президенту.   Він наказав знищити всіх, хто опиниться разом з М'ясниковим, в тому числі Потапенко і Суркову.   Йому доповіли, що вбиті усі, крім Потапенко, який по щасливій випадковості був у туалеті.
        Охоронця, що ввійшов у раж, вже важко було зупинити.    Він зібрав своїх бойовиків, щоб взяти штурмом дачу Касімова і знайти там документи.    Дачу взяли з неабияким зусиллям, там виявилось надто багато людей Касімова.    Але ніяких документів і тут не знайшли.    І, гірше того, у машині Касімова, що згоріла,  знайшли труп, у якому дружина і діти упізнали самого хазяїна.    Були урочисті, пишні похорони.    Були теплі слова друзів.   А коли начальник особистої охорони послав людину до Швейцарії, виявилось, що всі гроші вже зняті з рахунку.    І зняті людиною, схожою на Рашида Касімова.    Пізніше з'ясувалося, що зникла коханка Касімова  Еліна Селичкіна.   І тоді всемогутній начальник особистої охорони збагнув, що його пошили в дурні.    Він повернувся до президента розлючений, поклявшись своєю головою, що знайде Касімова і поверне гроші.
        З того часу минуло шість місяців.   Президент докладно знав, як працює його начальник охорони.   Той вислав до Швейцарії  цілу команду.   Вони прочесали весь Цюріх, кожний дім, кожну вулицю.    Вони кілька місяців  провели у Швейцарії, але знайти Касімова так і не змогли.    Захоплювати його дружину чи дітей було безглуздо.   Родичі щиро вірили, що він убитий, а сам Касімов ніде не з'являвся, і пред'явити йому умови ультиматуму було неможливо.    Брати заручників без жодної користі і без зворотного зв'язку було нераціонально, навіть, глупо.   Очевидно, Касімов правильно прорахував і це.   Лишався останній варіант.   Той, до якого вдався сам президент, який зумів через племінника знайти колишніх професіоналів КДБ.
         Начальник особистої охорони зміг знайти кількох чоловіків, які стали професійними кілерами.    На рахунку у Швейцарському банку все ще лежали початкові п'ять мільйонів, які так ніхто й не затребував.   Начальник охорони вирішив витратити ці гроші на пошуки Касімова.    Він пообіцяв кілерам неймовірний гонорар, видав кожному із них його досьє.
         Президент знав, що таких кілерів троє.   Один, колишній капітан міліції, професійний вбивця, душитель і садист, шукав Касимова в Москві, сумлінно обходячи усіх його знайомих і друзів.   Другий, колишній співробітник КДБ із Другого головного управління, підполковник, який звільнився після серпня дев'яносто першого, шукав Касімова по всіх країнах, де колись побував або збирався побувати Рашид Касімов, перевіряючи міста і готелі по його візах, отриманих у Москві.   І нарешті третій, колишній старший лейтенант ДРУ, інвалід з однією рукою, шукав його у Швейцарії і  Франції.   Причому цей інвалід, здається, найближче підібрався до Касімова.   Але поки що не було жодних результатів.    І президент дуже нервував.
       Його  непокоїли не стільки самі  гроші, що пропали.   Врешті-решт, на здоров'я він поки не скаржився, а гроші в республіці завжди знайдуться.   Його непокоїв  можливий розголос.   У випадку, якщо за яких-небудь обставин ім'я Рашида Касімова випливе у пресі, вибухне грандіозний скандал.   Він не боявся того, що станеться всередині країни, тут все можна було так чи інакше контролювати.   Але скандал міг викликати інтерес до республіки, і тоді швейцарські банки надовго закриються для його грошей.   Окрім того, колишній канал все одно був утрачений.    М'ясникова застрелили на місці, а  новий голова банку, який заступив його,  навіть, не підозрював, чим саме займався його попередник.
         Отже, президент був у злому гуморі.   Він викликав свого начальника особистої охорони.   Той зайшов у величезний кабінет і наблизився до столу.   Він був чи не єдиною людиною, кому дозволялась така вільність.   Навіть, прем'єр-міністр поштиво питав дозволу.   Але сісти він все ж не посмів, це було б надто великим проявом самостійності.   Начальник особистої охорони чітко усвідомлював межі допустимої вільності.   Завмерши перед президентом, він мовчки дивився на патрона.   Той, всупереч звичці, не запросив його сісти.
  --  Минуло шість місяців,  --  недобрим голосом зауважив президент,  --  вже шість місяців минуло від того часу, коли ти клявся своєю головою, що знайдеш Рашида Касімова і наші гроші.   Чи не надто затягнувся цей процес?
  --  Ми його шукаємо,  --  понуро відповів підлеглий, який вже відав, що президент точно поінформований про всі його кроки.   Він знайшов "жучок", навіть, в автомобілі президента, де бував іноді з обов'язку служби.   Поставити його туди без згоди самого президента ніяк не могли.
  --  Довго шукаєш!  --  не стримуючись, обурився президент.  --  Може, ти його ще десять років шукатимеш?!   Чи двадцять?   Чекаєш, хто раніше помре -- падишах чи осел?
  --  Ні,  --  ми його дійсно шукаємо.   Я найняв трьох кращих професіоналів за дуже великі гроші,  --  він хотів сказати, що ці гроші значно більші тих, які президент платить іншим професіоналам, наглядавшим за ним, але вчасно схаменувся.   Президент не дозволяв подібних жартів нікому.  --  Вони отримали аванс.   І активно шукають Рашида Касімова.  За моїми даними, один із них вже вийшов на його слід.   Він установив, де саме зупинявся Касімов у Швейцарії, і тепер шукає його у Франції.
  --  Звідки ти знаєш?
  --  Мої люди йдуть слідом за ним.   Касімов зупинявся в Люцерні, це вже точно з'ясовано.   А його коханка жила в Ізмірі і звідти через Стамбул вилетіла до нього в Париж.
  --  Щоб цього дізнатися, тобі знадобився хтось сторонній?  --  презирливо запитав президент.  --  А чим займалися твої люди у Швейцарії?   Два місяці там пили та жерли.   Півмільйона доларів витратили.   Що вони там робили?   Якщо один чоловік зміг зразу знайти Касімова.
  --  Це не просто чоловік,  --  начальник особистої охорони говорив, як перше, стоячи.   На його холодному лиці не здригнувся жоден м'яз.  --  Це професійний убивця, кілер.   За нашими свідченнями, два роки тому він убив одного з лідерів опозиції в Росії і від того часу ховався на Сибірі.   Він сам ховався від усіх, і знає, як це робити.   Він має свій, якийсь окремий метод пошуку, яким він користується.   Тому він добивається успіху.
  --  Може, він ясновидець?  --  відмахнувся президент.  --  Ти мені казки не розказуй.   Раз він міг знайти, отже, і твої люди зобов'язані були додуматися.    Просто ми тримаємо бовдурів, а він виявився розумнішим.   От і вся розгадка.
         Підлеглий мовчав, на лиці нічого не відбивалося.
  --  Я не маю часу чекати так довго,  --  президент починав злитися.  --  Поквап своїх людей.   Висилай їм на поміч їнших.   Якщо треба, їдь сам.   Але поверни мої гроші.
         Він так і сказав:  "мої" -- вперше зізнався, для чого створювався цей фонд, для якої мети переказувалися  гроші.
  --  Якщо ви дозволите, я сам полечу до Франції,  --  сказав начальник охорони.
  --  Він ще питає!  --  вкрай розгнівався президент.  --  Звісно, тобі треба летіти.   Мою особу  як-небудь і без тебе будуть охороняти.   А ти лети туди і поквап свого "професіонала".   Якщо він такий тямущий, нехай швидче знайде Касімова і дізнається, нарешті, де наші гроші.
          Начальник особистої охорони кивнув.
  --  І запам'ятай,  --  підняв праву руку президент,  --  або ти повертаєшся з грошима, або взагалі підеш з роботи.    Третього варіанта не буде.

26

ПРОДОВЖЕННЯ ПОДІЙ.
ДЕНЬ  ТРИНАДЦЯТИЙ

         Кажуть, чоловіки завжди одержують більше задоволення, ніж жінки.   Не знаю, не був жінкою.   Але цієї ночі я зрозумів, що нічого не знаю про кохання.   Виявляється, найбільше щастя -- це коли лежиш поруч з коханою людиною і просто відчуваєш її тепло.   І не треба нічого говорити чи робити.   Просто треба лежати і відчувати тепло.
         Це була ніч у моєму житті, коли я раптом щось зрозумів.   Ні, не став іншою людиною.   Просто цієї ночі я збагнув дещо особливе.   Виявляється, жінка так само буває необхідна чоловікові, як і чоловік жінці.   Така звичайна і проста істина.   Але, щоб її збагнути, мені довелося пройти через Афганістан, поранення, розрив з дружиною і все решта.
          Вранці я виїжджаю до Парижа, навіть, не розбудивши Надю.    І зразу з вокзалу прямую до посольства тієї самої "сонячної республіки", консул якої має продовжити мій дозвіл на право проживання у Франції.   Треба бачити цього чоловічка.   Типова гнида  --  маленький, постійно усміхнений, з прилизаним волоссям і лицем тхора.   Спина його постійно готова зігнутися в поклоні.   Очевидно  чоловік, який  йому телефонував, був для нього надто значною фігурою, тому він готовий був зробити для мене що завгодно.
        Віддавши паспорт, я йду прогулюватися по місту.   Заодно треба зняти номер  де-небудь в готелі.   Консул пообіцяв, що поверне паспорт вже завтра:  видно, він має свої особисті зв'язки серед французьких чиновників. 
         Готель я знаходжу швидко.   Готель досить пристойний.   Я просив у туристичному бюро, щоб мені дали не дуже дорогий.   Не дивуйтеся, що я зміг це зробити.   У них там лежить табличка готелів з зірками.   Треба підійти і показати пальцем, яку категорію готелю ви хочете, а потім показати ціну.   Можете показати ще й район, де хочете жити.   Все решта робить чоловік, який сидить за стойкою, або жінка, яка йому допомагає.   Вони й дають вам направлення.    Я вибрав  трьохзірковий готель "Імперіал", як мені видалося, за помірну ціну.   Хоча все одно вийшло десь доларів сто сорок в день.
         Готель розташований на авеню Малахов.   Невеликий, всього тридцять сім номерів.   По-моєму, вони схиблені на Кримській війні.   Я потім бачив і бульвар Севастополь.   Втім, все одно ціни в Парижі на порядок вище, ніж у Лабуері, я, зізнатися, не звик до подібної  дорожнечі.   Навіть, в Америці, де мені довелося побувати кілька років тому, усе було набагато дешевше, ніж тут.
         Париж і першого разу вразив мене людською штовханиною, багатством магазинів, ароматами дорогих парфумів.   Справжній кілер має бути трохи псом, він зобов'язаний запам'ятовувати запахи, щоб миттєво реагувати на всяку небезпеку.   Ось і цього разу я ходив по місту і вбирав усі ці запахи, аромат міста.   А місто дійсно прекрасне.
        Я якраз під'їхав до Ейфелевої вежі, коли задзеленчав мій сотовий телефон.   Дзвонив "головний м'ясник", про якого я весь час думав.
  --  Є  які-небудь новини?  --  запитав він своїм гнусявим голосом
  --  Поки немає.   Я в Парижі.   Віддав паспорт вашому консулу, як ми і домовлялися.   Тепер прогулююсь по Парижу.
  --  Вам не здається, що вибрали дуже неслушний час для прогулянок?
  --  Я роблю так, як вважаю за потрібне.   Не треба мене підганяти,  --  я починаю злитися,  --  від цього я не стану працювати краще.
  --  Гаразд, гаразд.   Я просто хотів нагадати, що минуло вже багато днів.   Все-таки, нам потрібні конкретні результати.
  --  У вас є фото колишньої співробітниці Рашида Касімова -- Еліни Селичкіної?
  --  Тієї суки, що втекла разом з ним?
  --  Це мені поки що невідомо.   Вона втекла до Турції.   Ви можете прислати мені її фотографію по факсу?
  --  Ви її вже знайшли?
  --  Поки що ні.   Але я маю деякі підозри.   Ви можете прислати її фотографію чи ні?
          Цей тип дратує мене все більше, й більше.
  --  Але її фотографія була в особистій справі Касімова,  --  нагадує він мені, мовби школяреві, який забув про своє домашнє завдання.
  --  Я пам'ятаю.   Але мені потрібні її різні фотографії.   Різні, ви мене зрозуміли?   В різних позах і з різними людьми.    Одна фотографія ще нічого не говорить, тим більше про молоду жінку, яка може змінюватися.
  --  Одержите їх завтра разом з паспортом,  --  відповідає мій головний замовник, і я першим відмикаюсь, щоб не наговорити йому гидоти.
         Мені зовсім розхотілося підніматися на Ейфелеву вежу.   Цей мерзотник, все-таки, зіпсував настрій.    Я повертаюсь до готелю і телефоную Наді в Лабуер.   Телефон не відповідає, напевно вони гуляють по місту.   Лаюсь і знову рушаю на вулицю.   Тут має бути багато борделів.   Я вже виходжу на проїзжу частину, щоб зупинити таксі, як раптом згадую про Надію.   Трохи подумавши, повертаюсь на тротуар.
         Насправді чоловіки блудять або від нудьги, або від невлаштованості власного життя.   Я не говорю про патологічних розпусників.   Якби не було останньої ночі, я б напевно поїхав у  який-небудь бордель, але після цієї ночі...   Мені туди не хочеться.
         В готель я повертаюсь об одинадцятій годині і знову телефоную.   Цього разу слухавку знімає Надя.
  --  Добрий вечір,  --  я чомусь хвилююсь, немов не знаю, що сказати їй.
  --  Добрий вечір,  --  відповідає вона,  --  а я чекаю твого дзвінка.
  --  Я дзвонив о четвертій годині дня, але вас не було вдома.
  --  Ми були вдома.   Мабуть, просто не чули.   Сиділи на веранді.   У нас сьогодні чудова погода.   Таке сонце,  неначе весна.
  --  А тут холодно,  --  бурмочу я.
  --  Ти не лишив мені номера свого сотового телефону,  --  раптом говорить вона,  --  я могла б подзвонити тобі сама.
  --  Ти не питала,  --  відповідаю я, збагнувши, що вона має рацію.   Здається, я починаю робити помилки.
  --  Сподіваюсь, ти не дуже там розгулюєш?
         Невже вона ревнує такого інваліда, як я?
  --  Не дуже.  --  У мене не виходить діалог.   Може, тому, що я вперше в житті намагаюсь вимовити дещо путнє, просто сказати якісь теплі слова.
  --  Коли ти приїдеш?  --  запитує вона, немов догадуючись про мій стан.
  --  Завтра,  --  відповідаю категоричним тоном, ще не знаючи, що станеться завтра.
         Вночі погано сплю, ніби передчуваючи, що потім кілька ночей мені майже не доведеться спати.   А рано вранці їду до посольства.   Паспорт готовий, разом з ним консул протягує мені запечатаний конверт, говорить, що це прислані по факсу фотографії.
         Кивнувши консулу на прощання, я виходжу з посольства.    Я їду на вокзал, щоб взяти квиток до Лабуера, встигши по дорозі забігти до магазину іграшок і купити нову "Барбі" для Саші.   На вокзалі досить багатолюдно.   Вибриті юнці, розмальовані і нахабні, щось скандують.   Я так і не розумію, про що вони горланять:  чи щось про виграний футбольний матч, чи щось про початок страйку, чи  знайшовся ще якийсь привід для цих молодих ідіотів, щоб проявити себе у повній мірі.
         Насилу протиснувшись до потягу, сідаю у вагон, на щастя  напівпорожній.   Тільки-но я розмістився у вагоні, як лунає телефонний дзвінок.   По-моєму, замовник скоро буде знаходити мене і в туалеті.   Чи це Надя?
          Так, вона.
  --  Я вже в потягу,  --  сповіщаю радісно,  --  зараз виїжджаю.   Через шість годин буду в Лабуері.
  --  Сподіваюсь, ти не зійдеш по дорозі,  --  вона сміється.
          Я відмикаюсь і хочу трохи  поспати, але тут знову дзвінок.   Мабуть, знову Надя.   Ні, цього разу -- мій головний замовник.
  --  Ви маєте якісь новини?
  --  Поки що ні.   Я ще не виїхав із Парижа,  --  відповідаю я якраз у той момент, коли рушає потяг.
  --  А фотографії Селичкіної?
  --  Я їх отримав.  --  Трясця, зовсім забув про них.
  --  Сподіваюсь, ви все-таки  знаєте, що робити.
         Цього разу він відмикається першим, а я відсуваю коробку вбік і дістаю конверт з фотографіями.   Мені справді цікаво, яка з себе ця Селичкіна, якщо Касімов вирішив викликати її до себе в Європу.   Виймаю фотографії...
         Ви, звісно, зразу здогадалися.   Так і є, на них та сама жінка, яка приїхала в Лабуер.   Тільки тут вона худорлява, підтягнута, а в Лабуері -- з величезним животом.   Я просто дурень.   Адже її фотографія дійсно була в особистій справі Касімова.   Правда, на ній вона у великих темних окулярах і в строгому брючному костюмі.    Пізнати в ній жінку, котру я бачив у Лабуері, було доволі складно.   Але я зобов'язаний був її пізнати.
         Тепер фотографій кілька.    Вона сфотографована у купальному костюмі і в різних сукнях.   Жодних сумнівів:  Еліна Селичкіна і є та сама жінка, котра приїхала в Лабуер.   Вагітною.   Шість місяців тому Касімов вже знав, що вона вагітна.   Знав, що це буде його дитина.    І зробив усе, щоб витягти матір своєї дитини з Росії.   Вона була не просто його дівчиною і його співробітницею.    Як же я про це не догадався?    Звичайно, товстун, який був разом з Селичкіною, всього лиш прикриття, ширма для того, щоб вона спокійно могла виношувати свою дитину.   Його дитину, отож бо!    Я шукав самця, а натрапив на лігво.   Але тепер я знаю, що Касімов десь поряд.   Десь дуже близько.   Я склав фотографії і засунув конверт до кишені.   А поряд біля себе поклав коробку з лялькою "Барбі" і мій сотовий телефон.    Звідки я міг знати, що мене ще чекає цього дня?

27

ПРОДОВЖЕННЯ  ПОДІЙ.
ДЕНЬ  ТРИНАДЦЯТИЙ

         В Лабуер я прибуваю о сьомій годині вечора.   Купую цигарки на маленькому, вже такому знайомому вокзалі, дві банки свого улюбленого пива і їду до себе "додому".   Таксі підкочує до дому.   Розплатившись, я виходжу, очікуючи почути з балкона веселі голоси Наді і Саші.    Але на балконі нікого немає.   Мене дивує ця обставина.   Відкриваю двері, заходжу в дім.   І відразу чую незнайомий запах.   Запах чоловічого поту.   Я ж говорив, хороший кілер -- що собака.   Так і є, у вітальні сидить якийсь типчик з прилизаним, ніби напомаженим волоссям.   І нахабно так усміхається.
  --  Добрий вечір,  --  говорить цей типчик,  --  вирішив ось заглянути до вас у гості.
         У такі хвилини не можна діяти безоглядно.    Я ставлю пивні банки на столик.   Сідаю навпроти нього у крісло.
  --  Що сталося?
  --  Нічого,  --  усміхається він,  --  все гаразд.   Просто ми прилетіли сюди на літаку трохи раніше, ніж ти.   Вирішили тебе випередити.    І заодно подякувати за Селичкіну.   Це ж ти її знайшов.    Так вірно вивів нас на неї.
         Цікаво, має він зброю чи ні?    Напевно має.
  --  А де моя перекладачка?  --  питаю байдужим тоном.
  --  А для чого вона тобі?  --  нахабно усміхається типчик.  --  Все гаразд.   Ми її вже додому відрядили, в Москву.    Разом з дівчинкою.    Нам вона більше не потрібна.
  --  Ясно.   А як про мене дізнались?    Про моє місто?
  --  Це наш фірмовий секрет,  --  усміхається типчик,  --  ми ж тебе про твої секрети не питаємо.
         Я раптом відчуваю потилицею:  ще секунда -- і мене вдарять.    Прямо таки почуваю удар, що насувається.   Може, після того, як я став інвалідом, у мене загострилися всі почуття.    Я беру банку пива і з силою кидаю її назад, а сам плигаю на типчика, який сидить переді мною.     Позаду чується чийся стогін і тихий постріл, явно через глушник.   Але я не відчуваю болю.
         Типчика у падінні я дістаю.   Пролетівши над столиком, виставивши свою ліву руку, попадаю йому по вилиці.   А здоровило, що стояв за моєю спиною, приходить до себе:  хоча ще й моргає правим оком, але вже цілиться в мене  пістолетом з глушником.   Видно, я  потрапив йому банкою по обличчю.
         У мене хоч і одна рука, але сила ще є.   Та й злості в мені надто багато.   І потім я маю дізнатись, куди вони поділи Надю і Сашу.    Тому за мить до того, як цей здоровило стріляє в мене, я піднімаю над собою тіло типчика.   І відразу дві кулі входять у його печінку.   І він перестає смикатися.
         Кинувши тіло на його убивцю, я встигаю впасти і перекотитися.   Ще два постріли, але я вже в коридорі.   Тепер перевести дух.    У нього становище гірше мого.   Я тут все знаю, а він -- ні.   І найголовніше, він уже в деякому мандражі.   Ну, в деякому  збентеженні, так буде точніше.
         У коридорі ні за що вхопитися.   Тут у мене досить слабка позиція.   Я відступаю далі, до дверей.   Там, біля шафи є парасоля.    Елегантна, велика, з ручкою.   Якраз те, що мені потрібно.   Я встигаю її вхопити і повернутися на місце, коли із вітальні обережно виходить здоровило.    Координація у нього, звісно, не та.   Я ж кілер, а він типовий вбивця.   Товсте, неврівноважене лайно.    До того ж, з непропорційно довгою зброєю.    На дуло накручений глушник, котрий робить пістолет  вразливим.   В таких випадках треба тільки стріляти.   Полювати з глушником, як на мене, просто ідіотизм.   
        Я різким рухом руки з затиснутою в ній парасолею вибиваю пістолет.   Думаєте, він не встиг вистрілити?   Встиг.   Але куля пролетіла над моєю лівою кистю, навіть, не зачепивши і без того неживу руку.   Зате пістолет вже на підлозі, а парасоля у мене в руці.    Ох, як я нею здорово скористався!    Я побив його до напівсмерті, мовби виміщаючи на ньому все своє шаленство.    Потім підняв пістолет, відкрив йому рота і чітко на вухо вимовив:
  --  Я тебе все одно вб'ю.   Але якщо не скажеш, де жінка і дитина, буду вбивати довго і повільно.    Ну, хутчій!
         Він мовчить, міркуючи.   Потім щось белькоче.   Я б'ю його по обличчю, щоб він збагнув ситуацію, і знову питаю:
  --  Де вони?
  --  В готелі "Палас",  --  хрипить він,  --  на березі моря.
  --  Скільки людей лишилось у "Паласі"?  --  я тисну пістолетом на його рот щосили.
         Він хрипить від болю.
  --  Кажи,  --  вимагаю я, втрачаючи терпіння.
  --  Ще четверо.   У двісті другому і двісті третьому номерах.
  --  А жінка з дівчинкою де?
          Він мовчить, і я, піднявши пістолет, ще раз б'ю його по обличчю.   Щосили.   Лопається шкіра, починає юшитися кров, і він кричить:
  --  У сусідньому номері, двісті четвертому.   З ними нічого не зробили.   Тільки просили почекати тебе...
        Я стріляю в його череп.   З того самого пістолета з глушником, з якого він збирався застрелити мене.    І не думайте, що у мене здригнулася рука.   На таке лайно в мене рука ніколи не здригнеться.
        Стараючись не забруднитися в його крові, обшукую цього типа і знаходжу запасну обойму для пістолета.   Як, все-таки, вони примудряються провозити зброю через кордон,  причому в літаках?   Вони мають спеціальний дозвіл?   Чи вони просто сідають у літак, як державні чиновники?   В кишені другого вбитого я знаходжу документи на ім'я співробітника охорони президента тієї самої республіки, чий консул сьогодні вранці вручив мені паспорт з продовженою візою.   Знайшовся і сотовий телефон, без якого вони, здається, не ходять навіть у туалет.
        Тепер мені терміново треба в "Палас".    Але яким чином вони знайшли нас?   Це питання мене дуже хвилює.    Вони точно знали, де я знаходжусь.   Ніякого стеження не було, я б зразу відчув.    Виходить, їм сповістила Надя?   Мені так соромно, що піддався на почуття, дозволив себе обманути, як хлопчака.   Я ретельно мию руку, поправляю одяг, на ньому майже немає слідів крові.
         Невже вона, все-таки, телефонувала в Москву?   Може, зробила це помилково?   Подзвонила  кому-небудь із своїх подруг?   Ні, це на неї не схоже.    Вона була завжди трохи замкнутою, за час нашої спільної роботи, навіть, не запитала номер мого сотового телефону.   Я підіймаюсь у їхні кімнати.   Речі розкидані.   На підлозі валяється улюблений халат Наді.   Ні, схоже, вона пішла звідси недобровільно.   Її явно вивозили силою.   Саме в цю хвилину я розумію, що Надя не могла привезти до мене свою дочку і потім телефонувати цим покидькам.   Ну, ніяк не могла.   Отже, вони знайшли мене по іншому каналу.   Каналу?!   Звісно, моя моторола!   Цей сукин син, "власник скотобойні", усе правильно продумав.   У мій сотовий телефон вмонтував мініатюрний передатчик.   Або вони засікли місце за розмовою.   Знайти мене таким способом напевно зовсім неважко.   Я дістаю телефон і кидаю його на підлогу.   Потім довго топчу.   Так і є.   Треба бути ідіотом, щоб не помітити вмонтований у мембрану "жучок".   Отже, вони чули і всі наші з Надею розмови.
        Тепер я точно знаю, чого хочу і, зачинивши двері на всі замки, рушаю до готелю "Палас".   Щиро кажучи, настрій у мене препоганий.    Готель маленький, всього в п'ять поверхів.    Я входжу, сонний портьє дрімає за стойкою.    Кивнувши йому, піднімаюсь по сходах.   Треба бути дуже обережним, адже їх там четверо.
         Дійшовши до дверей четвертого номера, я обережно стукаю.    Ніхто не відповідає.   Невже той покидьок обманув?    Я стукаю ще раз.   За дверима чується шерех.
  --  Кто нужен?  --  питають російською, ніби тут не французьке місто Лабуер, а сходка злодіїв в законі в російській "малині".
         Я несу якусь нісенітницю французькою -- дечому мене встигла навчити Надя, -- сам не знаю, що говорю.
         Двері прочиняються.   Я миттєво натискаю глушником у живіт типу, що проглядається в отворі.    Це дуже вражає.   Він робить крок вбік і, задихаючись, запитує:
  --  Чого треба?
  --  Де вони?  --  тихо вимовляю я.
          Він киває вбік другої кімнати.
          Я штовхаю його в тому напрямку, готовий стріляти при першій необхідності.    І бачу:  у кімнаті на ліжку сидить Саша згорбившись, утупившись поглядом перед собою.    Ви коли-небудь бачили дорослі поранені очі дитини?    Я їх побачив.   Ці очі все вирішили.
          Угледівши мене, Сашенька схопилася, дивиться то на мене, то на свого охоронця.   І, найстрашніше, мовчить.    Навіть, не кричить.    А ми стоїмо перед нею.    Її охоронець попереду, я ледь позаду нього.   Пістолет тисну йому в спину.    Він же не ідіот, розуміє, що краще не смикатися.
  --  Це я,  --  хрипко говорю дівчинці,  --  ти мене не впізнаєш?
  --  Хто ти?  --  питає дівча.
         Видно, від хвилювання мій голос дійсно змінився.    А може, вона питала про інше, маючи на увазі, ким я насправді являюсь.
          Я нахиляюсь до неї.
  --  Це я, Сашенька, твій тато.   Я прийшов до тебе.    Тільки ти не кричи, будь ласка.
          Вона розумна дівчинка.    Не закричала і не заплакала.
  --  Тато,  --  прошепотіла вона,  --  я знала, що ти за нами прийдеш.    І мама говорила, що тато обов'язково прийде.    А ось цей дядько її по обличчю вдарив.    Сильно вдарив і сказав, що вона "сука".
          Я відчуваю, як тремтить, стоячи переді мною, цей мерзотник.   І після цих слів дитини, думаєте, мене хтось зможе зупинити?    Та мене не тільки "власник скотобойні", але і його президент зі всією армією своїх негідників не зупинить.
  --  Зараз, Сашенька,  --  поспіхом говорю я,  --  зараз ми до тебе повернемось. 
  І натискаю пістолетом йому в спину.    Ми проходимо у ванну кімнату, і він тремтячим голосом говорить:
  --  Я її не бив, я її не бив, чесне слово.   Дівчинка бреше, вона бреше.
          У нього красиве, трохи азійське обличчя.   Чомусь красиві мужики часто бувають садистами.    Може, тому, що жінки надто охоче під них кладуться і їм потрібні додаткові відчуття?    Я щільно закриваю двері.
  --  Звісно, бреше,  --  майже весело говорю я,  --  ти її не бив.   Просто облаяв.    Як ти назвав її матір?
          Він мовчить.
          Я піднімаю пістолет.
  --  Як ти назвав її матір?
  --  Я її не бив...
  --  Що ти їй сказав?
  --  Су...  су...  сука.
         Цього достатньо.    Я стріляю йому прямо в серце.    Так менше крові і майже напевно.    Він сповзає на підлогу,  все-таки,  замастивши стіну кров'ю.    Я роблю контрольний постріл.
  --  Звичайно, вона сука,  --  говорю йому наостанок,  --  за те, що взагалі зв'язалася з такими покидьками, як ви.
          Тепер він заспокоївся остаточно.    Я виходжу до дівчинки, щільно причинивши за собою двері.    Вона дивиться на мене суворо і розуміюче.
  --  Він більше не буде бити мою маму?
  --  Ні,  --  відповідаю я,  --  він ніколи більше не буде бити твою маму.    А де мама?
  --  Вона у сусідньому номері,  --  говорить дівча,  --  прийшли якісь чужі дядьки і сказали, що треба пройти в сусідній номер.
  --  Давно це було?  --  запитую неслухняними губами.
  --  Ні, зовсім недавно.
  --  Ось що, Сашенька,  --  тихо говорю, підводячи її до вікна,  --  ти зараз спускайся донизу, йди он у той парк.   Сиди там на лавці.   І нікого не бійся.    Тільки не дозволяй себе повести.    Бачиш, там стоїть дядько поліцейський.   Якщо тебе хтось захоче  відвести, ти відразу біжи до нього і кричи.   Кричи щосили.    Ти мене зрозуміла?
         Вона дивиться на мене.    Здається, вона розуміє, навіть, надто багато.
  --  А як ти?
  --  А я потім прийду з мамою,  --  обіцяю дівчинці.    Все-таки, не вмію брехати дітям.
  --  Ні.   Давай підемо разом,  --  вперто говорить дитина.
  --  Сашенька,  --  благаю її,  --  зараз не час капризувати.    Іди вниз, до парку.   Я тебе дуже прошу.    Інакше я не зможу допомогти твоїй мамі.
  --  Ти хочеш її врятувати?
          Я дійсно кретин.    Дитина все розуміла краще за мене.
  --  Постараюсь,  --  обіцяю.
  --  А той дядько?  --  киває вона на ванну кімнату.  --  Він звідти не вийде?
  --  Ні.
  --  Ти його вбив?
         Вона розуміє, навіть, такі речі.    Господи, діти знають про все на світі!   Ці прокляті телевізори...
  --  Звісно, ні.    Він там купається,  --  говорю я не дуже переконливо,  --  і просив нас не заважати йому.    Іди до парку, Саша.   У нас мало часу.
        Я беру її за руку, обережно відкриваю двері номера і майже силою підводжу до сходів.
  --  Бігцем,  --  прошу я її,  --  ми зараз прийдемо.
  --  Ти не обманеш?  --  недовірливо запитує дівча.
  --  Ні.   Коли я тебе обманював?    Ну, біжи.
        Вона спускається по сходах.   Тепер я маю час.   Один проти трьох  озброєних людей, що лишилися.    Шансів дуже мало.   Але спробувати треба.   Я направляюсь до сусіднього номера.    І майже зразу чую за дверима гучний голос.   Незнайомий мені голос дуже впевненого у собі чоловіка, який говорив  російською з сильним акцентом.
  --  Ми для чого тебе послали?  --  гучно запитує він.  --  Щоб ти за ним стежила.   А ти замість цього вирішила, що можна з ним жити, можна свою сучку сюди привезти.   Хто тобі дозволив дочку привозити?
  --  Він дозволив,  --  чую я тихий голос Наді.
  --  А хто він такий?    Інвалід безрукий,  --  злиться її співбесідник,  --  знайшла у кого дозволу питати.    Погуляти вирішила?   Думала, ми тебе не знайдемо?    Так не буває.   Тобі важливу справу доручили, а ти влаштувала пікнік на природі.   Де знаходяться Касімов і його баба?
  --  Я не знаю.    Він мені нічого не говорив.    
  --  Ви з ним весь час їздили на машині.    Куди їздили, теж не знаєш?
  --  Просто по місту, і до моря.   Дитину катали.    Ми ні з ким не зустрічались і нікого не бачили,  --  відповідає Надя.
  --  "Дитину катали",  --  передражнює її цей тип,  --  я тебе зараз прокатаю.   Я тебе так прокатаю, що ти маму рідну забудеш!    І дівчинку твою також прокатаю.    У нас якраз є фахівець по дівчатках.    Він так любить маленьких цнотливих дівчаток... 
         Видно, він показав на когось із своїх людей.    Почувся крик.   Це Надія кинулася на нього.
  --  Ні!   Ні!   Не смійте!   Не треба...
          Я чую, як він б'є її по обличчю і як вона падає.    І як ліниво говорить інший чоловік:
  --  Ти, сука, своє місце не забувай.    Інакше зразу на той світ відправимо.    І тебе, і твоє дівчатко.
         Цей голос я добре знаю.    Це "власник скотобойні".    Той самий головний начальник, котрий може командувати і консулами, і послами своєї держави.   Цікаво, яку посаду в державі займає він сам?     
         Я не можу туди увійти.    Ну як зайдеш, адже зразу почнеться стрілянина.   Ні, смерті я не боюся, мені страшно, що мене посадять, якщо я звідси вийду живим, і Надія з Сашею лишаться зовсім самі.
         Я стискую пістолет і стою за дверима.
  --  Слухай, Надя,  --  говорить перший тип, котрий її допитує,  --  ти  нас краще не доводь.   Скажи чесно, де Касімов.   Ми серйозні люди.    Сама знаєш, що з тобою і дівчатком буде.   Навіщо тобі відбороняти цю гниду Касімова?   Він же тобі для чого?
  --  Я не знаю,  --  плаче Надя.
  --  Який-небудь  будинок ви перевіряли?   Чи за  ким-небудь стежили у місті?
  --  Ні,  --  схлипує Надя,  --  тільки за однією парою.   Але вони не ті, за ким ми сюди приїхали.
  --  Звідки ти знаєш, за ким ви приїхали?   Як вони виглядали?
  --  Я не знаю, їх двоє.    Вони живуть напроти кафе.   Але це не Касімов, чесне слово, не він.    Я розпитувала про них у бармена.   Це просто сімейна пара, яка вирішила тут лишитися.    Жінка чекає дитину, я, навіть, не стала про це говорити моєму супутнику.
         Ех, Надя, Надя.   Як глупо все вийшло.
  --  Вона вагітна?!  --  кричить головний замовник.  --  Адреса, скажи адресу.
         Надя вже розуміє, що зробила помилку, і мовчить.    Але той тип наполягає.
  --  У тебе десять секунд, інакше я сам пристрелю твою дочку.
          Я жду, коли хто-небудь вийде.   Тоді, може, у мене з'явиться шанс.    Проте, Надя мені його не дає.
  --  Це інші люди,  --  знову плаче вона,  --  це зовсім інші люди.   Вони живуть напроти кафе, якраз там, де магазин "Фіат".
  --  Ми самі все перевіримо,  --  говорить "головний м'ясник", і я чую, як він підіймається зі стільця.     
         Я заледве встигаю сховатися в сусідньому номері, як повз мене пробігають двоє.   Один із них той самий головний замовник.
  --  Це Селичкіна,  --  говорить він,  --  вона була в такому положенні, коли втікала з Москви шість місяців тому.   Ми шукали її по всіх пологових будинках Швейцарії.   Зателефонуй хлопцям і дізнайся, чому вони так возяться з цим інвалідом.   Хай приїздять до кафе.
          Ось воно як.   Чому він нічого не говорив про вагітність Селичкіної?   Я підходжу до вікна.   Саша сидить у парку і дивиться прямо перед собою.   З боку готелю  її не має бути видно.   Якщо ці двоє зараз поїдуть, у номері з Надею лишиться тільки один чоловік.   Той самий Рахім, який її допитував.    От тоді вже у нього не буде жодних шансів.    У мене дзвонить сотовий телефон, той самий, котрий я взяв у нальотників у нашому колишньому домі.    Але я не торкаюся його.   Не варто їх турбувати передчасно.   Хай думають, що мої вбивці трохи захопилися роботою.
        Покидьки вибігли з готелю і біжать до машин, припаркованих поряд.   Я бачу, що мій головний замовник сідає в перший автомобіль.   Вони зразу рушають, і я знову підбираюсь до сусіднього номера.   За дверима нічого не чутно.   За моїми розрахунками, там мають бути двоє.   Цей самий Рахім і Надя.   Минає хвилина, друга...
         І раптом долинає її протяжний стогін.
  --  Не треба.
  --  Як це не треба?  --  розсудливо говорить Рахім?  --  Ти все забула.   Нумо згадуй, тобі ж ще треба буде жити.   Знову на колінах до мене приповзеш.
  --  Ні,  --  просить вона.
  --  Ти ногами не дригай.   Я тебе добре вивчив.   Подякуй, що не кинув вас голодних.   Тебе і твого годуванця.
          У цей момент я б'ю по дверях ногою.   Вони не відчиняються, у цьому готелі хороші замки.    Я двічі стріляю в замок і знову б'ю.    І ввалююсь у кімнату.   Здається, вони так і не збагнули, що відбулося.   Налякана Надя лежить на дивані і дивиться на мене.   Чоловік, який стоїть над нею, теж дивиться.
  --  Ти хто?  --  нарешті, питає він.
         І це його останні слова.   Я стріляю йому в голову.   Навмисне, розважливо, щоб череп розлетівся на дрібні шматочки і його поганою кров'ю залило все навколо.   В тому числі і саму Надю. Вона, навіть, не здригнулася, коли він смикнувся.  І коли бризки крові в неї полетіли теж не здригнулася.  Просто дивилася мені в вічі.
  --  Це він раніше з тобою жив?  --  запитую я її з несподіваною ненавистю.
         Вона мовчить.  Власне, говорити й не треба.  Усе й так ясно.
  --  Одягайся швидче,  --  говорю я.
         А вона дивиться на мене, ніби не розуміючи.
  --  Там у парку Саша. Треба її виручати,  --  пояснюю.
         Лише після цього вона киває і раптом починає мовчки плакати, хапаючи губами повітря, як риба.   На всякий випадок я підходжу ближче і затискаю їй рота, щоб не закричала.  Обійнявши мене, вона все плаче і плаче.
  --  Скоріш!  --  кричу я.  --  Нам треба поспішати.
         Я не знаю, що випробування цього, тринадцятого, дня ще не скінчилися. Все ще попереду.  Недарма  кажуть:  тринадцять -- число кепське.

28

ПРОДОВЖЕННЯ  ПОДІЙ.
ДЕНЬ ТРИНАДЦЯТИЙ      

         Забравши Сашу з парку, ми біжимо до другого автомобіля.   Це темно-зелений "Пежо" того самого Рахіма, якому я щойно зніс півголови і чий труп зараз валяється в номері.   Треба хутчій звідси вибиратися, інакше кількість убитих перевершить усі мислимі  межі.   Необхідно негайно їхати до Селичкіної.
         Знаю, що я покидьок і вбивця.   Я все про себе знаю.   Але я ніколи не мучив жінок і дітей, ніколи не стріляв у беззахисних.   Всі, кого я вбивав, включно і з тим товстомордим політиком, були справжніми сучими дітьми.   І тепер я не можу допустити, щоб хтось знущався над вагітною жінкою.   Це не в моїх правилах.
         Я роблю немислимі віражі,  Надя і Саша, які сидять на задньому сидінні, злякано мовчать, не розуміючи, куди я так поспішаю.    Але до будинку, який мені потрібен, я під'їжджаю дуже обережно.   М'яко припарковую автомобіль поряд з синім "Рено", на котрому сюди приїхав "головний м'ясник".   Отже, вони ще в домі.
  --  Сідай за руль,  --  говорю я, не дивлячись на Надю,  --  і від'їдь, тільки недалеко.   Я скоро вийду. Якщо замість мене вийде  хто-небудь із них... Словом, тоді швидко виїжджай.
         Я дістаю всі гроші, які маю при собі і кидаю їх на заднє сидіння.   Потім пишу адресу.   Це та сама однокімнатна квартира у Москві, де я зазвичай ховався.   Про неї ніхто не знає.   Там схована половина моїх грошей.
        Надя, як раніше, мовчить.  Дивиться на мене і мовчить.
  --  За цією адресою в московській квартирі лежать мої гроші.   Сама там не з'являйся.   Краще пошли кого-небудь.  Ось ключ.  Надіюсь, що зможу повернутися.
  --  Олексій,  --  кличе вона мене цим придуманим ім'ям.
  --  Я Лівша, моє справжнє ім'я Лівша.   Друге я давно забув,  --  глухим голосом говорю я жінці і виходжу з машини.
        Тепер все залежить тільки від мене.   Я дістаю пістолет.   Відкрити вхідні двері неважко.   Загалом, в Європі, чомусь, двері скляні і на них примітивні замки, немовби мешканці цих домів застраховані від усіх неприємностей.   Тут двері якраз досить щільні, але ці мерзотники, навіть, не стали зачиняти їх на всі замки, зваживши, що скоро до них прибуде підкріплення.   Якби вони здогадалися зачинитися, я б не зміг їх так швидко відчинити.   Зайшовши в дім, я тут же натикаюсь на тіло того товстяка.   Його пристрелили трьома пострілами в упор;  судячи по всьому, встигли помучити перед смертю.
        Приглушені жіночі крики чутно згори, з другого поверху.    Невже вони її катують?   На дев'ятому місяці вагітності?   А я ще думав, що я покидьок.   Та я  ангел Божий у порівнянні з цією сволотою.    Ну, хлопці, здається, у вас зараз будуть серйозні неприємності.
         Я піднімаюсь по сходах повільно, дуже обережно.    В таких випадках, навіть, найменший звук може зіпсувати всю справу.    Зверху, як раніше, чутно шум.   Я оминаю кут, завмираю біля відчинених дверей.   Так і є, на ліжку лежить жінка, її руки зв'язані, а над нею стоїть чоловік, який ліниво підносить запалену запальничку до її плеча.   Типовий сукин син.   Тепер треба побачити, де сидить другий.   Я трохи зміщуюсь і бачу другого.   Того самого "власника скотобойні".   Що, ви думаєте, він робить?   Сидить у кріслі і палить цигарку.   Спокійно, буцімто знаходиться на прийомі.   Даремно він тримає цигарку у правій руці.   Адже він правша, звик діяти правою рукою.   І він не матиме кількох секунд, коли я зайду до кімнати.   Жінка щось хрипить, і чоловік, що стоіть над нею,  прибирає запальничку.
  --  Де він?
        Так, я все-таки покидьок.    Я теж прислухаюся.   Хоча не думаю, що зумів би ось так припалювати вагітну жінку, але все одно стою і слухаю.   Мені також інтересно ЗНАТИ, де знаходиться Касімов.
  --  Він тут...  Поряд,  --  схлипує жінка.   Вона не витримує такого катування.
  --  Де?  Де він знаходиться?
  --  Він в Іспанії...  В Сан-Себастьяні.   Він знаходиться там,  --  вичавлює нещасна.
  --  Адреса!  --  кричить кат.
        Не треба ще раз повторювати, який я мерзотник, я це знаю і без зайвих слів.   Але лише тоді, коли вона називає адресу, я заходжу до кімнати.   Вірніше, роблю один крок і відразу стріляю.   Її мучитель встигає обернутися і тут же отримує кулю в серце.   Я не маю часу проводити експерименти, а стріляю я завжди точно в ціль.   Смикнувшись, він падає поряд з жінкою. Вона пронизливо кричить, а я, вже не дивлячись на неї, переводжу пістолет на мого головного замовника.   Він, навіть, не встигає дістати цигарку з рота:  з тієї миті, коли я ступив до кімнати, минуло не більше двох секунд.
        Все-таки, не можна довго сидіти в кабінетах.   Будь-який президент має час од часу змінювати начальника своєї особистої охорони, інакше той перетвориться на неповороткого монстра.   Адже його посада вимагає спритності і швидкості.   І злості.   Треба бути голодним, а не розжирілим котом.    Ви пам'ятаєте, який ад'ютант був у Брежнєва?   Я пам'ятаю:  розгодований генерал, який з зусиллям  пересував ноги.   Його самого треба було носити на руках, а він ще вважався  ад'ютантом головнокомандуючого.   Так ось, кожний начальник особистої охорони рано чи пізно перетворюється на чиновника, замість головного охоронця стає головним повіреним.   Сутенером, адвокатом, нахлібником, партнером по тенісу чи бані, по випивці чи бабах.   Але, аж ніяк не головним охоронцем.    Губиться реакція.   З'являються безтурботність і лінощі.
        Якби на його місці сидів я, то чоловік, який стояв переді мною, давно був би трупом.   Поки він втрачав одну секунду на постріл у мого підручного і другу -- щоб обернутися до мене, я б устиг  відреагувати.   Але цей розбещений кат не встиг.   Він уже давно був чиновником з власною охороною, а не охоронцем.   Через це сидів у кріслі і далі  дивився на мене.   Однак, треба сказати, витримка у нього вражаюча.
  --  Ну, і що далі?  --  цікавиться він.  --  Навіщо влаштовувати цей спектакль?
  --  Про це я хотів запитати тебе.  Адже це ти послав до мене своїх хлопців?
  --  Виходить, що вже все знаєш.   Ну і що з ними стало?   Невже ти сам з ними впорався?
  --  Не кричи,  --  говорю я жінці, не обертаючись у її бік.   Вона все ще кричить, хоча й не так голосно.   Потім звертаюся до того, що сидить:  --  А ти сам як думаєш?
  --  Ну, тоді молодець.    З однією рукою і проти двох!    Звідки ти довідався, що ми тут?
  --  Здогадався.
  --  Ти і в готелі встиг побувати?   Напевно, встиг.   Для тебе ж ця стервочка-перекладачка багато важила.   Встиг?    Невже й там зумів відзначитися?
         Відповідати цьому сукиному сину не хочеться.
  --  Ну ти герой, Лівша,  --  ліниво говорить він.   А цигарка, як раніше, в зубах.  --  По-моєму, я маю тобі дещо запропонувати.    Якщо хочеш, можу взяти тебе до себе заступником.    Мені якраз потрібні такі відчайдухи.
          Я далі мовчу,  дивлячись на нього.
  --  Гаразд,  --  говорить він мені, мов погоджуючись на якусь оборудку,  --  біс із тобою.   Одержиш п'ять процентів від грошей Касімова. Або десять. Тільки не дивися на мене так.    І не треба робити дурниць.  Убивати мене не раджу.  Я ж не один із тих кретинів, яких ти постріляв.    Буде великий скандал.    А тебе, дорогий, знайдуть у будь-якій точці земної кулі.   Всюди, де б ти не сховався.
         Я  мовчу як раніше, і це починає його нервувати.   Але цигарка  все ще в зубах.
  --  Ти дурня не валяй,  --  говорить він,  --  поїдемо до Сан-Себастьяна разом.   Там вирішимо, що робити.   А це лайно можеш сам пристрелити, вона нам більше не знадобиться,  --  киває він на жінку, яка лежить на постелі.
  --  І що ми будемо робити?  --  нарешті, перериваю мовчанку.     
  -- Заберемо гроші і будемо жити.   У мене в машині є документи з американськими візами, з їхніми  грін-картами.    Треба лише приклеїти фотографії, будь-які.   Є і спеціально приготовані печатки.   Можемо приклеїти наші фотографії і виїхати до Америки.    Чи в будь-яку іншу країну.    Там багато документів.
  --  На ті гроші, які ви з вашим президентом украли у вашого народу?  --  уточнюю я на всяк випадок.
  --  Що таке народ?  --  кривить він губи.  --  Бидло, хами, шваль.   Хіба можна всіх рівняти?
  --  Це ти бидло.   Гроші крадете у нещасних людей і ховаєте в швейцарських банках.   Але вже пізно.    Пізно.    Я передав матеріали про ваші гроші у всі столичні газети.   Ви зі своїм президентом програли.    Чуєш ти, програли!   Твій президент злетить зі свого місця.   Буде грандіозний скандал, і цей сукин  син нічого не доб'ється.
          І тоді він смикнувся.    Але, все-таки, він дуже досвідчена людина.   Я не дарма весь час слідкував за його цигаркою.   Чому він  її не діставав з рота?    Адже вона заважала йому говорити.    Але після моїх слів він лівою рукою витяг з рота цигарку, підніс її до попільниці, мовби роздумуючи, чи варто її тушити.    А правою миттєво спробував дістати зброю.    Він зробив усе дуже професійно.   Але не настільки швидко, щоб я не встиг поцілити йому в печінку.    Він смикнувся, випустив пістолет, підвів на мене лице і прохрипів:
  --  Дурень.
        І тоді я стрельнув удруге.  Після чого він зовсім затих.   А я кинувся до жінки.   Від жаху вона стогнала, вже нічого не тямлячи.  Я розв'язав їй руки, приніс із кухні води.   Правда, попередньо прибравши пістолети обох її мучителів.  У таких питаннях не можна довіряти нікому.  Вона випила воду.  Я наказав їй швидко збирати речі.
  --  Ми їдемо до Сан-Себастьяна,  --  об'явив я недавній бранці.
        Вона кивнула мені, здається, нічого не тямлячи.   Я пішов на кухню і випив цілих три склянки води.   Тепер, коли всі шестеро були знищені, я відчув себе краще.
         Ми вийшли з дому через двадцять хвилин.    Вона встигла перевдягтися і зібрати валізу. Побачивши внизу труп свого "чоловіка", котрого Касімов найняв для її охорони, вона знову застогнала, але я не дав їй опам'ятатися, швидко підштовхнув до дверей.   На вулиці нікого не було.   Я роззирнувся:  невже Надія кудись поїхала?   І в цю мить побачив, як вона під'їжджає до дому.
  --  Сідайте в машину,  --  наказав я Селичкіній.
          Та полізла на заднє сидіння.   А Надя, покинувши кермо, вискочила з машини і, підбігши до мене, кинулась на шию.   Здається, цього дня вона вирішила виплакати всю свою норму.   А я, коли вона кинулась мені на шию, втратив обережність.   Всього на мить, але цього було достатньо...
  --  Все гаразд, все скінчилося,  --  шепнув я молодій жінці,  --  зараз я повернусь.   Зачекай, тільки візьму "дипломат" в "Рено".
        Я зробив кілька кроків, дістав "дипломат" з машини.   І в цей момент почувся крик.
  --  Обережно!  --  кинулась до мене Надя.
         Звідки мені було знати, що навіть президент не довіряє своєму начальнику особистої охорони.  Видно, він слідкував за цим негідником.  Поряд різко загальмувала "Вольво" і розляглася довга автоматична черга.   Я встигаю побачити в салоні машини двох і відчуваю, як осідає Надя.  Усі вісім куль, призначених мені, прийняло її тіло.   Надя впала.   Пронизливо закричала дівчинка, намагаючись вибратися з машини.   У ці секунди я пережив найбільшу драму в своєму житті. Ні, не через смерть Наді.  Її смерть -- це моя особиста трагедія, і вона  завжди буде зі мною.   Вона померла відразу, без мук, з якоюсь радісною усмішкою на лиці, ніби не усвідомлюючи, що помирає. Річ в іншому.   В цю мить я побачив автомобіль, який віддалявся, і зрозумів: якщо добіжу до своєї машини, то встигну наздогнати вбивць. Наздогнати і покарати.  Але тоді Саша, яка вже вибралась із машини, вирветься з моїх рук і, підбігши, побачить свою вбиту матір.   Я стою, вибираючи єдине правильне рішення, -- всього секунду, може, дві, не більше.   Але мені здається, стою вічність.   Я не можу допустити, щоб дівчинка  побачила тіло своєї матері.   Все життя ця картина буде стояти у неї перед очима.    Я покараю вбивцю, але втрачу дівчинку.    Через це, міцно обхопивши Сашеньку, притиснувши її до себе, я шепочу якісь слова.   Більше, певно, для себе, ніж для неї. Я шепочу їх і тримаю її щосили.   Щоб вона не дивилася в сторону, де лежить її матір.   Треба їхати, а я навіть не можу поцілувати Надю на прощання.  Навколо вже збираються люди.  Ви ж мене розумієте, правда?
        Я садовлю дівчинку в машину і зразу від'їжджаю від будинку.   Надя лишається лежати на землі.
       Тепер мені треба терміново прорватися до Сан-Себастьяна.  Добре ще, що на франко-іспанському кордоні немає прикордонників і митної служби.   Звідси до Сан-Себастьяна не більше трьох годин їзди.

ВРАНЦІ  НАСТУПНОГО  ДНЯ...

        Взагалі-то я правий. Ця гнида, Рашид Касімов, якого я шукав по всьому світу, ховався не в Лабуері. Тут була звичайнісінька підстава. Фальшивий слід, щоб обманути і заплутати всіх. Насправді він жив у Сан-Себастьяні, придбавши там собі шикарну віллу.   Не буду говорити, як я до нього добирався.   В машині стогнала його жінка і плакала Саша.   Розповідати  докладно  якось не хочеться, нічого в цій історії особливого немає.
         Діставшись до Сан-Себастьяна, я покинув обох пасажирок у машині і подзвонив йому по сотовому телефону.
  --  У мене твоя жінка з дитиною,  --  говорю в трубку.  --  Буду у тебе через п'ятнадцять хвилин.   Нікуди не відлучайся.
         Рівно через п'ятнадцять хвилин я входжу до нього на віллу,  кладу валізу на стіл і говорю:
  --  Поки я шукав тебе, Рашид Касімов,  убили мою дружину.   Убили на очах моєї дочки.   Мені треба десять мільйонів доларів.   Готівкою.  Негайно.   Інакше там довідаються, де ти знаходишся. І тобі доведеться помирати вдруге. По-справжньому. Внизу, в машині, сидить твоя жінка.   Я щойно врятував її від катування.   Вдруге рятувати вас не буду.   У тебе є одна хвилина, щоб усе вирішити.
        Схоже, він зрозумів. Вірніше, спробував зрозуміти. Ви, може, думаєте, що за його бабу з дитиною в череві, я міг би одержати значно більше грошей? Але я не хотів торгуватися. Гидко було після смерті Наді торгуватися, маючи такий козир, як вагітна жінка.  Якось не по-чоловічому, нешляхетно.
        Поглянувши на мене, він також не став сперечатися і зразу ж вийшов з кімнати.   Певно, в цей момент моє обличчя  було не вельми приємне.
         До вечора я одержав рівно десять мільйонів доларів. Тільки не кажіть, що це дуже багато.   І що він міг не заплатити.   Насправді це так мало за просте людське щастя.   Воно вартує набагато дорожче. А він просто злякався. Розумів, що зупинити мене вже неможливо. І справа, навіть, не в тому, що я міг лишити у себе його жінку.  Не міг я цього.    А от пристрелити його я міг.  Дуже навіть міг.  І він це чудово розумів.

Закінчення

ДЕНЬ  ВСЕ  ЩЕ  НЕ  ОСТАННІЙ...

        Тепер я живу в невеликому американському містечку.   Назва вам все одно нічого не скаже.   Зазначу лишень, що воно розташоване на півночі, в одному із тих штатів, де мало негрів, латинос і всіх решта, котрих я, все-таки, не дуже люблю.   Ні, я не расист.   Просто більшість чорношкірих, з якими я зустрічався в Америці, чомусь були або неробами, або жебрачили.  А мені це завжди неприємно.
         У мене солідний рахунок у банку, вірніше, у трьох місцевих банках.   І тепер я можу скупити у цьому містечку все, що захочу.  Я, певно, місцева знаменитість, людина, про яку ніхто нічого не знає.   А мені й не потрібно, щоб про мене знали.   До більш чи менш крупного міста звідси не менше двохсот кілометрів, і я хочу жити відносно спокійно.
        У мене непоганий дім, про який я міг тільки мріяти в колишньому Союзі.   Два поверхи з великим підвалом, де я обладнав тир і винний погріб.   У мене цілих три машини.   Але не тому, що я такий багатий, а просто у більшості місцевих мешканців по дві-три машини.   Звісно, джип, причому досить старий, щоб не вирізнятися.   І два середніх американських автомобілі з дуже потужними моторами, які мені робили на замовлення в Детройті.   У цій країні, якщо не хочеш вирізнятися, треба мати дуже великі гроші.   І тоді ти можеш собі це дозволити.
        Я маю, навіть, невеликий п'ятимісний літак, на якому я вже навчився літати.   Справа, виявляється, не така складна, як я гадав.    Я маю все, що може побажати людина, і що можна дістати за гроші.  Ми живемо тут вже три роки і двічі на рік подорожуємо  в інші міста, щоб побачити світ. Я вже подав заяву, і мені обіцяють надати "грін-карту" на цілком офіційних підставах. Адже я в'їхав сюди всього на три роки по їхній спеціальній візі, використавши ті самі паспорти, які були в "дипломаті" мого головного замовника.
         Я сказав "ми" і не помилився.   Ми -- це ціла сім'я.   Я, моя дочка Олександра і наші собачки.   Їх три, і вони повноправні члени сім'ї.   Моїй дочці вже одинадцять років.   Кажуть, скоро настане перехідний вік, і мені доведеться багато що їй пояснювати.   І за тата, і за маму.   Але я чомусь думаю, що це не так страшно.   Ми з Сашею завжди  знаходимо спільну мову.   Знайдемо і тепер.   Англійською вона вже говорить так здорово, що я починаю боятися  за її російську, в якій починає з'являтися акцент.
         Я знаю, що з жінками мені не таланить.   Мабуть, є якийсь злий демон, котрий відганяє від мене жінок.   Або убиває їх.   А якщо і посилає, то таку стерву, як моя колишня дружина.    Якби я міг з нею помиритися, то давно виписав би її сюди.   І жили б ми ще більшою сім'єю.   Я, моя дочка, мій син і моя дружина.   Але як тільки я згадую її перекошене істериками обличчя, мене починає колотити, і я відганяю всякі небезпечні думки.   Моєму сину вже шістнадцять, скоро він закінчить школу.   Хай тільки отримає паспорт, я зразу пошлю йому запрошення.   Безумовно, запрошення буде не від мене, і взагалі він поїде в туристичну подорож.    А вже непомітно зустріти його і сховати від усіх решта я зумію.
  .   .   .   .
           Як безглуздо проминули всі ці роки.   Чи міг я думати, що розпадеться така країна, як Радянський Союз, не буде такої монументальної і, здавалось, непорушної партії, як КПРС, не буде багато чого, до чого ми звикли і що здавалось таким вічним і непорушним?   Чи міг я, скорчившись від болю, коли кисть моєї лівої руки лежала поряд зі мною, думати про те, що багато років по тому, вже в Америці, мені зроблять операцію і моя нова силіконова рука буде анітрохи не гірша колишньої справжньої?   Чи міг я, інвалід, який повернувся з війни і лишився без сім'ї і без грошей, думати про те, що в один прекрасний день стану мільйонером і буду жити в Америці?  
         Так, виходить, я дуже щасливий?   Ні, все одно ні.    Якось не виходить щастя.    Щось не виходить.   Справа ж не в грошах і не в моєму великому домі.    За стільки років я добре осягнув одну річ:  щастя не може бути зовнішнім фактором.    Воно завжди всередині нас.   Щастя -- це  умиротворена, спокійна душа.   А, як на мене, щастя -- це побачити свого сина, побудувати з ним невеличку оселю  де-небудь на березі річки, вийти вранці з вудочкою.    І щоб нас проводжала Сашенька, і поряд з нею стояли б Ірина з Надією.   Чи одна з них.   Може, тоді мені не потрібні були б і всі ці гроші?   Хоча не знаю, не знаю.
          Сина я, звісно, рано чи пізно витягну.   А про своє недолуге життя я думаю, що ще не все втрачено.   Може, демон зглянеться і пошле мені ще одну дружину.   І я буду берегти її щосили.    Чи помру разом з нею, щоб більше не лишатися самому.    Ніколи.