СЛОВ’ЯНСЬКИЙ ДЕРЖАВНИЙ ПЕДАГОГІЧНИЙ УНІВЕРСИТЕТ

На   правах   рукопису

Тищенко   Катерина   Анатоліївна

УДК 811.161.2 (09)

ІСТОРІЯ УКРАЇНСЬКОЇ МОВИ
В     НАУКОВІЙ   КОНЦЕПЦІЇ  А.Ю.КРИМСЬКОГО

Спеціальність 10.02.01 – українська мова

Дисертація
на здобуття наукового ступеня
кандидата філологічних наук

Науковий керівник –
Глущенко Володимир Андрійович,
доктор філологічних наук, професор

Слов’янськ  – 2006

ЗМІСТ
ПЕРЕЛІК УМОВНИХ СКОРОЧЕНЬ...................................................................4
ВСТУП.....................................................................................................................5
РОЗДІЛ 1
ВИВЧЕННЯ ПРАЦЬ А.Ю.КРИМСЬКОГО В ЛІНГВІСТИЧНІЙ ІСТОРІОГРАФІЇ. МЕТОД І НАПРЯМКИ ДОСЛІДЖЕННЯ............................10
1.1. Вивчення праць А.Ю.Кримського в лінгвістичній історіографії.10
1.2. Метод дослідження...........................................................................20
1.3. Напрямки дослідження.....................................................................24
Висновки...................................................................................................28
РОЗДІЛ 2
МЕТОДОЛОГІЯ ДОСЛІДЖЕНЬ А.Ю.КРИМСЬКОГО....................................29
2.1. Лінгвоісторіографи про методологію досліджень А.Ю.Кримського………………………………………………………...29
2.2. Порівняльно-історичний та історичний методи в лінгвогенетичних дослідженнях.............................................................34
2.3. Методологічні засади наукових досліджень А.Ю.Кримського....44
Висновки...................................................................................................53
РОЗДІЛ 3
ПРОБЛЕМА ПОХОДЖЕННЯ УКРАЇНСЬКОЇ МОВИ В ІНТЕРПРЕТАЦІЇ А.Ю.КРИМСЬКОГО.............................................................................................55
3.1. Спільнослов’янська та «спільноруська» прамови в науковій концепції А.Ю.Кримського.....................................................................55
3.2. Утворення української мови в інтерпретації А.Ю.Кримського....71
3.3. Погляди А.Ю.Кримського на гіпотезу М.П.Погодіна – О.І.Соболевського….................................................................................78
Висновки..................................................................................................102
РОЗДІЛ 4
ІСТОРІЯ ФОНЕТИЧНИХ ЯВИЩ УКРАЇНСЬКОЇ МОВИ В ПРАЦЯХ А.Ю.КРИМСЬКОГО...........................................................................................105
4.1. Вокалізм............................................................................................107
4.2. Консонантизм...................................................................................129
Висновки..................................................................................................148
РОЗДІЛ 5
ІСТОРІЯ МОРФОЛОГІЧНИХ ЯВИЩ УКРАЇНСЬКОЇ МОВИ В ПРАЦЯХ А.Ю.КРИМСЬКОГО...........................................................................................150
5.1. Іменник.............................................................................................152
5.2. Прикметник......................................................................................159
5.3. Дієслово............................................................................................165
Висновки..................................................................................................175
ЗАГАЛЬНІ ВИСНОВКИ.....................................................................................177
СПИСОК ВИКОРИСТАНОЇ ЛІТЕРАТУРИ.....................................................183

ПЕРЕЛІК УМОВНИХ СКОРОЧЕНЬ

блр.	білоруська мова	
д.-р.	давньоруська мова	
псл.	праслов’янська мова	
рос.	російська мова	
сп.-сл.	спільнослов’янська мова	
сп.-сх.-сл.	спільносхіднослов’янська мова	
ст.-сл.	старослов’янська мова	
сх.-сл.	східнослов’янські мови	
укр.	українська мова	

*	*	*

відм.	відмінок	
дав.	давальний відмінок	
дієсл.	дієслово	
зах. діал.	західні діалекти	
зн. 	знахідний відмінок	
імен.	іменник	
кл.	клична форма	
літ.	літературна форма	
мн.	множина	
місц.	місцевий відмінок	
наз.	називний відмінок	
нак. сп.	наказовий спосіб	
одн.	однина	
ор.	орудний відмінок	
ос.	особа	
род.	родовий відмінок	

ВСТУП
Ім’я Агатангела Юхимовича Кримського (1871 – 1942) – ученого-філолога, україніста і сходознавця, оригінального письменника і перекладача, передового громадського діяча – широко відоме не тільки в Україні, а й у наукових колах багатьох зарубіжних країн.
Науково-теоретична й організаторська діяльність А.Ю.Кримського є важливим і багатогранним джерелом історії українського народу, його науки і культури.
Праці А.Ю.Кримського посідають одне з найвизначніших місць у розвитку філологічної науки кінця XIX ст. – першої половини XX ст.
Мовознавець широкого профілю, А.Ю.Кримський інтенсивно працював над проблемами слов’янської філології, його цікавила українська граматика, лексикологія і лексикографія, діалектологія, український правопис, українське літературознавство, фольклористика та етнографія.
Наукова спадщина А.Ю.Кримського досліджена недостатньо. Але праці А.Ю.Кримського використовують сучасні лінгвісти під час історичного коментування явищ української фонетики і морфології. 
Визначним явищем у галузі україністики кінця XIX ст. – початку XX ст. стала оригінальна праця А.Ю.Кримського «Украинская грамматика» [146], яка відзначається багатством матеріалу, цікавими спостереженнями, використанням багатьох історичних джерел, порівняннями фактів української мови з відповідними фактами слов’янських та інших індоєвропейських мов. У цій праці поєднані принципи теоретичного аналізу мовних явищ з історичним коментарем до фактів сучасної мови (фонетика, орфоепія, морфологія, правопис та ін.).
Відзначаючи, що «Украинская грамматика» А.Ю.Кримського не позбавлена деяких хиб і недоліків, відомі вчені (О.О.Шахматов, В.О.Розов та ін.) оцінили її як працю, що збагатила філологічну науку даними про українську мову й стала важливим посібником для середньої і вищої школи [215, с. 77; 277, с. 143-144]. На думку Є.К.Тимченка, зазначена праця А.Ю.Кримського «має в собі чимало цінного матеріалу, цікавих спостережень і догадів» [248, с. 20-21].
Пізніше в співавторстві з О.О.Шахматовим А.Ю.Кримський опублікував книгу «Українська мова, звідкіля вона взялася і як розвивалася» [140]. Збагатили філологічну науку й такі дослідження А.Ю.Кримського, як «Филология и погодинская гипотеза» [147], «Древнекиевский говор» [143], «Історія української мови» [137]. 
Вивчаючи спадщину цього видатного вченого, лінгвоісторіографи приділяли значну увагу питанням історичної фонетики, граматики, розвитку української мови та її діалектів у працях А.Ю.Кримського (М.А.Жовтобрюх, В.М.Русанівський, Т.О.Гаврилова та ін.). Крім того, ґрунтовний аналіз наукової діяльності А.Ю.Кримського здійснив В.А.Глущенко в монографії «Принципи порівняльно-історичного дослідження в українському і російському мовознавстві (70-і pp. ХІХ ст. – 20-і pp. ХХ ст.)». Щодо питання історії української мови в концепції А.Ю.Кримського, то повністю воно не розкрите.
Актуальність теми зумовлена необхідністю всебічного й об’єктивного висвітлення питання про історію української мови в науковій концепції А.Ю.Кримського (це питання розроблене недостатньо), значущістю внеску видатного представника українського мовознавства в розвиток україністики.
Зв'язок роботи з науковими програмами, планами, темами. Дисертаційне дослідження є частиною фундаментальної наукової роботи кафедри загального та російського мовознавства і теорії та історії літератури Слов’янського державного педагогічного університету «Методологічні аспекти історіографії українського і російського порівняльно-історичного мовознавства», затвердженої Міністерством освіти і науки України та зареєстрованої в Українському інституті науково-технічної і економічної інформації під номером 0106U001359 (науковий керівник – доктор філологічних наук, професор В.А.Глущенко). Тема дисертації затверджена на засіданні бюро Наукової ради «Закономірності розвитку мов і практика мовної діяльності» Інституту мовознавства ім. О.О.Потебні НАН України (протокол № 5 від 25 грудня 2003 р.).
Мета дослідження полягає в усебічному розкритті теоретичних положень А.Ю.Кримського, на яких ґрунтується його дослідження з історії української мови. Праці А.Ю.Кримського буде розглянуто в широкому контексті мовознавства XIX – XX ст.ст.
Досягнення цієї мети передбачає розв'язання таких основних завдань:
1) розкрити особливості методології досліджень А.Ю.Кримського; 
2) визначити джерела вивчення мовної історії в інтерпретації вченого; 
3) проаналізувати праці А.Ю.Кримського з історичної фонетики і морфології української мови, а також із проблеми східнослов’янського глотогенезу; 
4) дослідити питання походження української мови, розвитку її фонетичної та морфологічної систем у науковій концепції А.Ю.Кримського максимально повно й об’єктивно, з урахуванням еволюції поглядів ученого на різні аспекти розглянутих проблем;
5) показати те нове, що було внесене цим ученим у вивчення історії української мови; 
6) виявити, які положення А.Ю.Кримського зберегли свою значущість для мовознавства XX – XXI ст.ст.
Об’єктом дослідження є сукупність наукових текстів, розглянутих у лінгвоісторіографічному аспекті. Це праці з історичної фонетики і морфології української мови, з проблеми східнослов'янського глотогенезу, автором яких є А.Ю.Кримський. Залучені також монографії, статті, навчальні посібники, рецензії, рукописи відомих українських і російських мовознавців XIX ст. – 30-х рр. XX ст. та деяких учених інших країн.
Предметом дослідження є вивчення теоретичних тверджень А.Ю.Кримського щодо питань історії української мови в контексті компаративістики 70-х рр. ХІХ ст. – 30-х рр. ХХ ст.
Методи дослідження. Методологія дослідження ґрунтується на принципі історизму. Загальну оцінку надаємо залежно від того, що нового вніс А.Ю.Кримський у науку порівняно зі своїми попередниками та яке значення мали його праці для свого часу, а не з погляду сучасного рівня знань. Отже, поставлені в дослідженні завдання розв’язуються за допомогою актуалістичного методу, який є загальнонауковим методом теоретичного рівня наукового пізнання. Він знаходить застосування в історіографії будь-якої науки, зокрема в історіографії мовознавства.
Наукова новизна одержаних результатів полягає в тому, що питання вивчення історії української мови в концепції А.Ю.Кримського вперше виступає як предмет спеціального монографічного дослідження. Це зумовило необхідність теоретичного обґрунтування цієї проблеми. У дисертації розглянуто значну кількість наукових праць (305), зокрема й маловідомих, з урахуванням еволюції поглядів ученого на різні аспекти порушеної проблеми. Набуло подальшого розвитку питання про визначення пріоритетного джерела вивчення історії мови в лінгвістичних дослідженнях А.Ю.Кримського. Розкрито особливості методології вченого. Вивчено погляди мовознавця на проблему східнослов’янського глотогенезу. Уперше всебічно досліджено полеміку А.Ю.Кримського та О.І.Соболевського, пов’язану з питанням походження української мови. Виявлено, які твердження А.Ю.Кримського є перспективними для мовознавства ХХ ст. – початку ХХІ ст.
Практичне значення одержаних результатів. Матеріали дисертації сприятимуть розв’язанню методологічних проблем історіографії компаративістики. Здобуті результати можуть бути використані у викладанні курсів історії лінгвістичних учень, вступу до мовознавства, української діалектології, історичної граматики української мови, а також у культурно-просвітній роботі.
Особистий внесок здобувача. Усі результати дослідження одержані дисертантом самостійно. У спільній з О.М.Голуб (здобувачем наукового ступеня кандидата філологічних наук) статті «Проблема хронологізації мовних явищ в українській компаративістиці кінця ХІХ ст. – 30-х рр. ХХ ст.» здобувачеві належить виклад позицій А.Ю.Кримського щодо формування української мови, а також висвітлення внеску вченого в розв’язання проблеми східнослов’янського глотогенезу.
Апробація результатів дисертації. Матеріали дисертації було обговорено на засіданнях кафедри загального та російського мовознавства і теорії та історії літератури Слов’янського державного педагогічного університету (2002 – 2006 рр.), а також на щорічних наукових конференціях професорсько-викладацького складу, аспірантів і студентів Слов’янського державного педагогічного університету (2002 – 2005 рр.). За темою дослідження прочитані доповіді на ІІ Міжнародній науково-практичній конференції «Лексико-граматичні інновації в слов’янських мовах» (Дніпропетровськ, 2005), на Міжнародній науково-практичній конференції «Білорусько-російсько-польське зіставне мовознавство, літературознавство, культурологія» (Вітебськ, 2006), на Міжнародній науково-практичній конференції «Східнослов’янська філологія: від Нестора до сьогодення» (Горлівка, 2006) і на ІІІ Міжнародній конференції, присвяченій Європейському Дню мов (Луганськ, 2006).
Публікації. Основні результати дисертації відбито у 10 публікаціях, зокрема в 7 статтях, уміщених у фахових виданнях України.

РОЗДІЛ 1
ВИВЧЕННЯ ПРАЦЬ А.Ю.КРИМСЬКОГО В ЛІНГВІСТИЧНІЙ ІСТОРІОГРАФІЇ. МЕТОД І НАПРЯМКИ ДОСЛІДЖЕННЯ

1.1. Вивчення праць А.Ю.Кримського в лінгвістичній історіографії

А.Ю.Кримський – відомий мовознавець кінця XIX ст. – 30-х рр. XX ст. За словами І.К.Білодіда, учений був одним з основоположників українського мовознавства, літературознавства та сходознавства, його спадщина «становить вагомий внесок у розвиток світової цивілізації» [8, с. 10].
Наукова, літературно-художня, епістолярна спадщина А.Ю.Кримського – велика за обсягом і цінна своїм пізнавальним, естетичним, культурно-громадським змістом.
Вагомим кроком у пізнанні та науково-критичному вивченні багатого доробку А.Ю.Кримського є видання в 1973 р. його творів у п’яти томах. В основу п’ятитомника покладено тематичний принцип: у кожному томі зібрано в хронологічному порядку твори з певної галузі літературно-художньої творчості чи науки (літературознавства, мовознавства, фольклористики, етнографії, орієнталістики). Лінгвістичні праці А.Ю.Кримського з питань української, російської та інших слов’янських мов та їх взаємозв’язків уміщено в третьому томі.
У 1974 р. було видано книгу «А.Ю.Кримський – україніст і орієнталіст» (книга містить матеріали ювілейної сесії до 100-річчя з дня народження вченого). 
Водночас питання історії української мови в інтерпретації А.Ю.Кримського до цього часу розкрито лише в загальних рисах.
Дослідники історії української мови та лінгвоісторіографи розглядають питання історичної фонетики і морфології в працях А.Ю.Кримського, його внесок у розв’язання проблеми східнослов’янського глотогенезу [див. 92; 217; 70], в українську лексикологію і лексикографію [75], українську діалектологію [31; 178; 163], український правопис [172] тощо.
У науковій літературі знаходимо твердження щодо методологічних поглядів А.Ю.Кримського.
Аналізуючи лінгвістичну спадщину вченого, М.А.Жовтобрюх зауважив, що в деяких студіях А.Ю.Кримський  ґрунтував свої теоретичні висновки тільки на свідченнях писемних пам’яток, орфографія яких, як він сам не раз підкреслював, не завжди відбивала справжню вимову [92, с. 39].
Спираючись на дані історичних пам’яток як на пріоритетне джерело дослідження, А.Ю.Кримський свідомо протиставляв такий підхід опорі на сучасні діалектні дані, яку він пов’язував з ім’ям О.О.Шахматова [139, с. ІІІ].
В.А.Глущенко відзначив, що саме через це в присвячених джерелам вивчення історії мови докладних розділах капітальних праць А.Ю.Кримського йдеться лише про давні писемні пам’ятки [70, с. 112].
Широке використання даних писемних пам’яток у працях ученого не слід пояснювати незнанням сучасних діалектів [там само]. А.Ю.Кримський був одним із провідних українських діалектологів свого часу. В.А.Глущенко підкреслив, що О.О.Шахматов характеризував А.Ю.Кримського як «відмінного знавця сучасної малоруської мови в її наріччях» [277, с. 144]. Водночас, як уважав О.О.Шахматов, визнання А.Ю.Кримським давніх писемних пам’яток пріоритетним джерелом вивчення історії мови спричинилося до того, що мовознавець не використовував здебільшого у своїх історико-фонетичних дослідженнях  багатий матеріал сучасних говорів. Зокрема, істотний недолік «Украинской грамматики» [146] О.О.Шахматов убачав саме в недостатньому використанні сучасних діалектних даних.
Характеризуючи праці А.Ю.Кримського, лінгвоісторіографи зауважили, що діалектні дані вчений залучав дуже обмежено, насамперед для підтвердження вже одержаних результатів  вивчення матеріалу давніх писемних пам’яток. По суті, діалектні дані виконують констатувальну роль: вони вказують, чи збереглося те або те явище в сучасних говорах (з можливою модифікацією) [70, с. 114].
Дослідники відзначили, що серед численних лінгвістичних проблем, що привертали до себе увагу А.Ю.Кримського, значне місце належить історичним змінам у фонетичній системі української мови [92, с. 26]. А.Ю.Кримський не залишив спеціальної повністю завершеної праці з цієї галузі лінгвістичної науки, але в багатьох його наукових розвідках, а також в узагальнювальній праці «Украинская грамматика» [146] формуванню фонетичної системи української мови приділено значну увагу. Так, полемізуючи з приводу різних питань розвитку української мови з іншими вченими, насамперед з О.І.Соболевським, А.Ю.Кримський спирався переважно на історико-фонетичні явища. Саме ними здебільшого оперував учений під час розгляду спірних питань про належність тих чи тих давніх писемних пам’яток за їх походженням до певної території [147, с. 93; 134, с. 136; 143, с. 214, 227].
Це пояснює, певно, той факт, що А.Ю.Кримський уважав «українську мову досить консервативною в галузі морфології», однак «далеко не такою в галузі фонетики» [134, с. 138]. Специфіку української мови він убачав насамперед у звукових особливостях, що розвинулися в ній після розпаду давньоруської мовної єдності [92, с. 26].
Як відзначив М.А.Жовтобрюх, у своїх дослідженнях А.Ю.Кримський розглянув – одні ґрунтовно, інші лише побіжно – майже всі найголовніші питання української історичної фонетики [92, с. 28]. У праці «Филология и погодинская гипотеза» [147] докладно проаналізовані ті явища з історичної фонетики української мови, які О.І.Соболевський (який у багатьох питаннях був опонентом А.Ю.Кримського) не вважав за українські, зокрема перехід е в а. За словами М.А.Жовтобрюха, «автор не тільки довів, що це явище властиве українській мові, відоме її діалектам, а й визначив позиції, у яких такий перехід відбувається» [92, с. 28-29].
У розвідках «Древнекиевский говор» [143] і «Деякі непевні критерії для діалектологічної класифікації староукраїнських рукописів» [134], також присвячених розмежуванню східнослов’янських писемних пам’яток на підставі їхніх мовних ознак, А.Ю.Кримський розглянув чимало нових питань з історичної фонетики української мови, що привернули увагу дослідника. Крім уже згаданих, учений проаналізував зміну е > о в позиції після шиплячих та j, зближення вимови ненаголошеного о з у в позиції перед у та ін. [92, с. 29].
У лінгвоісторіографічній літературі відзначено, що проблеми історичної фонетики української мови докладно розглянуті у фундаментальній праці А.Ю.Кримського «Украинская грамматика», де значну увагу приділено питанням історії консонантизму [там само]. Зокрема, тут проаналізовані артикуляційні властивості давньоруських приголосних у позиції перед голосним е й поступова еволюція їх вимови вже на українському ґрунті, розглянуто історію палаталізованих шиплячих і ц, губних приголосних, сонорних л і р, задньоязикових приголосних, висвітлено асиміляційні процеси в системі приголосних, вплив на неї занепаду редукованих ъ та ь та ін. [там само]. 
Не буде перебільшенням сказати, що А.Ю.Кримський розглядав у своїх дослідженнях майже все те коло питань, яке й тепер цікавить мовознавців – дослідників історичної фонетики української мови [92, с. 29].
На матеріалі наукових досліджень А.Ю.Кримського можна проаналізувати внесок ученого в розвиток української історичної фонетики.
У працях А.Ю.Кримського знаходимо глибокі міркування, аргументовані великим фактичним матеріалом, про різні зміни не тільки в системі українського вокалізму, а й у системі консонантизму.
З погляду М.А.Жовтобрюха, на рівні мовознавчої науки початку XX ст. висвітлена в працях А.Ю.Кримського історія редукованих ъ та ь, асиміляція м’яким приголосним наступного звука j після занепаду перед j  редукованого ь та подовження внаслідок цього процесу приголосних н', т', с', л', ц', а в деяких говорах також і р', історія етимологічних о та е, звука h, виникнення секундарного і, виникнення українського голосного и та багато інших явищ історичної фонетики української мови [92, с. 32].
На думку дослідників, не можна залишити поза увагою й те, що А.Ю.Кримський хоч і не спромігся розглянути всі фонетичні процеси в їх взаємозалежності й у системних зв’язках, а можливо, і не прагнув цього, усе ж під час аналізу багатьох фонетичних змін простежуємо таку взаємозалежність. Це, зокрема, стосується трансформацій редукованих, різних змін етимологічних о та е, переходу е в о та а, процесів депалаталізації губних і шиплячих, спрощення й чергування приголосних та деяких інших [92, с. 34].
Важливим позитивним фактом у дослідженнях А.Ю.Кримського є прагнення хронологізації розвитку звукової системи української мови. Звичайно, не всі визначені вченим хронології певних явищ українського вокалізму й консонантизму зберегли цінність до нашого часу, проте  безсумнівним є те, що багато обстоюваних А.Ю.Кримським хронологій не заперечує й сучасна наука.
М.А.Жовтобрюх відзначив, що суттєві уточнення вносять праці А.Ю.Кримського в хронологію таких фонетичних явищ, як рефлексація h, зближення та злиття в одному звукові голосних ы та и, зближення ненаголошених е та и, зміна в певних позиціях л > ў, виникнення чергування приголосного в з ў, депалаталізація шиплячих тощо [92, с. 35].
На думку дослідників, заслуги А.Ю.Кримського в історії вивчення еволюції звукової системи української мови незаперечні. По-перше, А.Ю.Кримський, на відміну від своїх попередників, більш точно визначив специфіку звукового складу української мови на різних етапах її історії, докладно й переконливо обґрунтував наявність в українській мові таких фонетичних рис, які деякі його сучасники заперечували. Як відзначив М.А.Жовтобрюх, А.Ю.Кримський довів, що історії української мови відома зміна о > а не тільки перед складом з наголошеним а, а й у деяких інших позиціях [92, с. 35].
По-друге, А.Ю.Кримський розглянув багато процесів у розвитку фонетичної системи української мови більш ґрунтовно, ніж його попередники, наприклад, перехід о > у [там само]. Так, у сучасній українській мові існує низка слів з голосним у, що розвинувся на місці, зокрема, давнішого о: парубок, сусід, яблуко, Юхим, діал. туполя, зузуля тощо. 
Оцінюючи наукову спадщину А.Ю.Кримського, М.А.Жовтобрюх підкреслив, що видатний український учений набагато точніше, ніж його попередники й сучасники, відзначив специфічні фонетичні особливості української мови на різних етапах її історичного розвитку. Саме ним були глибоко вивчені, багатопланово проаналізовані та сформульовані так, як це приймається й сучасним мовознавством, певні закономірності історичних змін у фонетичній системі української мови, зокрема зміна е > о після шиплячих та j тощо [92, с. 34].
Отже, дослідження А.Ю.Кримського з історичної фонетики української мови не тільки були визначною подією в науці кінця ХІХ ст. – початку ХХ ст., а й багато в чому не втратили своєї наукової вартості й тепер.
За спостереженнями лінгвоісторіографів, А.Ю.Кримський не залишив повного систематичного опису історичного розвитку граматичної структури української мови [217, с. 40]. Проте питання історичної граматики, як і історичної фонетики, перебували в колі його постійних інтересів і знайшли своє висвітлення в низці праць.
Витлумачення фактів розвитку граматичної структури української мови вчений підпорядкував висвітленню найдавнішого періоду в історії східнослов’янських мов, представленого писемними пам’ятками XI – XIV ст.ст. Інколи дослідник розширював хронологічні межі цього періоду, реконструюючи мовні факти VI – IX ст.ст. або ж залучаючи до аналізу пам’ятки XVI – XVII ст.ст. Проте здебільшого увага А.Ю.Кримського була спрямована саме на період «спільноруської» єдності, на початок та інтенсифікацію дивергентних процесів на східнослов’янському мовному терені, які спричинилися до виникнення трьох східнослов’янських мов [217, с. 40].
Усі праці А.Ю.Кримського, присвячені цій проблемі, мають полемічну спрямованість: вони покликані спростувати «псевдонаукову» гіпотезу, відому в науці під назвою погодінської, про неавтохтонність українців, про їх прихід на землі Наддніпрянщини з заходу [там само]. Цю гіпотезу наприкінці XIX ст. лінгвістично обґрунтував О.І.Соболевський.
Досить вільно групуючи пам’ятки за мовними ознаками й не зовсім точно коментуючи їх, О.І.Соболевський доводив, що давньокиївські пам’ятки мали великоруський характер; отже, українці з’явилися на території Київщини, Чернігівщини й Черкащини значно пізніше.
Як відзначили дослідники, зокрема В.М.Русанівський, А.Ю.Кримський спростував гіпотезу М.П.Погодіна – О.І.Соболевського [217, с. 41]. Цій гіпотезі присвячено такі праці А.Ю.Кримського, як «Филология и погодинская гипотеза» [147], «Деякі непевні критерії для діалектологічної класифікації староруських рукописів» [134], «Древнекиевский говор» [143]. Помітні сліди впливу критики ідей О.І.Соболевського відбито також в «Украинской грамматике» [146]. 
До цих же питань А.Ю.Кримський повернувся в статті «Українська мова, звідкіля вона взялася і як розвивалася» [140]. Надзвичайно важливою для розуміння концептуальних положень про походження української мови, на думку В.М.Русанівського, є машинописна праця А.Ю.Кримського «Історія української мови» [137] – значно розширений і збагачений новими фактами варіант згаданої вище статті [217, с. 41].
У запалі полеміки А.Ю.Кримський інколи робив несправедливі закиди О.І.Соболевському з приводу витлумачення ним окремих фактів, припускався некоректних висловлень, сам помилявся і видавав уявне за дійсне [там само]. Проте цінність названих праць для висвітлення етногенезу східних слов’ян і розвитку їхніх мов безсумнівна. 
А.Ю.Кримський ніколи, на відміну від деяких його сучасників, не заперечував спільного давньоруського періоду в історії української мови, який він називав спільносхіднослов’янським [92, с. 36].
Учений одразу став на бік тих лінгвістів, які обґрунтували існування періоду східнослов’янської мовної єдності. А.Ю.Кримський критикував М.П.Погодіна, який не міг навіть припускати, «щоб у початковий період руської історії могла бути одна спільноруська мова, не малоруська й не великоруська», і вважав це за «нечувану новину» [147, с. 4].
Відомо, що в лінгвістичній науці XX ст., зокрема в працях В.В.Виноградова, Л.А.Булаховського, Ф.П.Філіна та ін., запанувала та концепція розвитку східнослов’янських мов, яку розвивав О.О.Шахматов і підтримував А.Ю.Кримський [217, с. 42].
За спостереженнями В.М.Русанівського, А.Ю.Кримський виділяв у східнослов’янській мовній єдності, хоч і не завжди й не скрізь послідовно, три етапи: 1) VI – IX ст.ст. – виникнення мови східних слов’ян (етап, не засвідчений пам’ятками); 2) X – XI ст.ст. – спільноруська мовна єдність, що містить зафіксовані в пам’ятках діалектні відмінності; 3) XII – XIV ст.ст. – час активних дивергентних процесів, що спричинилися до формування в XIV ст. трьох окремих східнослов’янських мов [там само]. 
Таку концепцію походження східнослов’янських мов, якщо пересунути в ній початковий етап на VIII ст., пізніше обґрунтував Ф.П.Філін [265, с. 291].
Характерною рисою творчого методу А.Ю.Кримського є обов’язкове врахування взаємозв’язку фонетичних і морфологічних явищ [217, с. 42]. Майже всі констатовані ним випадки морфологічної еволюції пояснені як наслідок діяння певних фонетичних закономірностей або, рідше, як вияв аналогійних змін [там само].
В.М.Русанівський зазначив, що А.Ю.Кримський глибоко, із залученням значного матеріалу з пам’яток і живих говорів української мови, насамперед наддніпрянських, розглянув історію таких граматичних явищ, як формування категорії роду в українській мові, зміни у формальному вираженні відмінкових закінчень іменників і прикметників та особових дієслів теперішнього часу, занепад часових форм аориста й імперфекта, розвиток дієслів з суфіксом -ова-, виникнення форм майбутнього часу недоконаного виду, заміна форм минулого часу на -ль- формами на -въ- та ін. [217, с. 44].
Історико-граматичні студії А.Ю.Кримського цінні своїм діалектологічним спрямуванням [там само, с. 46]. А.Ю.Кримський підкреслював, що «для історика-лінгвіста виучувати архаїчні говори – це аж надто корисна й цікава річ, бо говірки тії – це живий, наочний зразок того, чим була всенька малоруська мова років 800 – 600 тому назад, у XII – XIV віці» [147, с. 53].
Зауважимо, що поряд із властивим А.Ю.Кримському комплексним підходом до витлумачення мовних фактів ученому все ж бракувало розуміння системності мови [277, с. 143]. Так, указуючи на залежність одного фонетичного явища від іншого, наприклад взаємозв’язку «ствердіння» й  прагнення h до монофтонгізації, дослідник, проте, досить часто «перекидав місток» від фонетичного явища, властивого мові XI ст., до відповідного явища в мові наших днів, хоч, звичайно, зміна в співвідношенні одного компонента фонологічної системи певного синхронного зрізу з рештою компонентів приводила до перебудови всієї системи [там само]. 
На думку М.А.Жовтобрюха, позбавлене наукових підстав твердження, нібито «загалом приголосні звуки старокиївські були ті самі, що тепер на Київщині» [92, с. 32].
За спостереженнями дослідників, дуже цінним є те, що А.Ю.Кримський завжди вказував на час виникнення тієї чи іншої форми, хоч і не завжди точно [92, с. 34; 217, с. 47].
Пояснення тих чи тих форм інколи супроводжувалося тонкими палеографічними спостереженнями [217, с. 48]. Так, за словами А.Ю.Кримського, написання займенника що в буковинських грамотах: накануні водохрещь (Грамота 1393 р.), на крешченье (Грамота 1395 р.), відповідало сучасному що [147, с. 256]. В.М.Русанівський уважав твердження А.Ю.Кримського щодо походження українського займенника що недостатньо аргументованим, оскільки графіка наведених пам’яток перебувала під сильним південнослов’янським впливом [217, с. 48].
На думку В.М.Русанівського, непереконливими також є такі пояснення А.Ю.Кримського, як датування дієслівних форм типу ходю, наситю XII ст.; припущення про виникнення форм майбутнього часу на -му до XIV ст.; поява дієприслівників на -въ у XIV ст. тощо [217, с. 44].
Значний внесок А.Ю.Кримського в історичну граматику української мови очевидний. Залучивши факти історичного розвитку форм давньоруської мови на різних східнослов’янських землях до витлумачення історії розвитку мови, визначний український філолог збагатив сучасне мовознавство новими оригінальними ідеями.
Наукові праці А.Ю.Кримського містять цінний матеріал, який можна використати для розв’язання важливих проблем українського мовознавства. Положення, висунуті вченим, здебільшого зберегли свою значущість для сучасної лінгвістичної науки.
Аналіз лінгвоісторіографічної літератури показав, що в сучасному мовознавстві немає спеціальних монографічних праць, присвячених питанню історії української мови в інтерпретації А.Ю.Кримського. Багато що залишається поза увагою дослідників. Потребує детального вивчення роль А.Ю.Кримського у висвітленні вад гіпотези М.П.Погодіна – О.І.Соболевського, у розкритті проблеми спільноруської прамови, у дослідженні ряду фонетичних і морфологічних інновацій, що характеризували українську мову в її діахронічному русі.

1.2.  Метод дослідження

Накопичення знань, отриманих у процесі розв’язання практичних завдань, зумовлює висунення гіпотез, вивчення яких спричинило розробку теорій, невіддільну від визначення методів аналізу досліджуваного матеріалу [36, с. 86]. Метод як спосіб діяльності може бути різним за змістом, з різними структурними підрозділами [196, с. 160]. Завдяки науковому методу в науці здійснюються цілеспрямовані пізнавальні дії [36, с. 258].
Лінгвістичний метод доцільно тлумачити як складну одиницю, що включає три різнорідні компоненти: онтологічний, операціональний та телеологічний [202, с. 24; 70, с. 12-13]. Як належність онтологічного компонента наукового методу необхідно розглядати такі засоби пізнання, як принцип і підхід. Операціональний компонент методу становить сукупність прийомів і процедур та методику їх застосування. Телеологічний компонент вміщує мету дослідження [70, с. 12].
Відповідно до поставленої мети та завдань дослідження в дисертації застосовано актуалістичний метод (метод актуалізму), який є важливим компонентом методології пізнання. У практиці наукового дослідження спеціальних наук актуалізм виступає під різними назвами: актуалізм, метод актуалізму, актуалістичний метод. У палеонтології, наприклад, актуалістичний метод – метод дослідження, заснований на вивченні сучасних організмів і процесів їх захоронення [196, с. 132-133]. 
Найбільш суттєвим є досвід використання актуалізму в геології, де вивчення сучасних геологічних явищ і процесів використовують для висновків щодо відповідних феноменів у геологічному минулому та майбутньому. Значною є роль методу актуалізму й у біологічних дослідженнях [там само, с. 138-139; 269, с. 216]. Сучасний світ розвинувся з попереднього, значна частина якого давно зникла, але їх поєднує спільність багатьох процесів [196, с. 133].
Отже, принцип актуалізму широко використовують у наукових дослідженнях спеціальних наук. Водночас, на думку деяких дослідників, останнім часом зменшився інтерес до цього методу дослідження. Лише в деяких випадках актуалізм набуває самостійної цінності. Але частіше його використовують як один з етапів історичного пізнання [269, с. 235-236]. Важливим є й положення про те, що без застосування актуалістичного методу неможливе існування історіографії будь-якої науки [196, с. 138].
Метод актуалізму є загальнонауковим методом теоретичного рівня наукового пізнання [там само]. Суть актуалістичного методу полягає у використанні сучасних знань для вивчення минулого та передбачення майбутнього. Той або інший об’єкт вивчають у часі, у розвитку, у становленні його як системи [там само, с. 132-134]. Минуле об’єкта досліджують на основі його відбиття в сучасному [269, с. 173]. Це стосується й праць з лінгвістичної історіографії. Водночас у лінгвоісторіографічних дослідженнях це не повинно призводити до «асиміляції минулого» [149, с. 84], при якій спостерігається модернізація поглядів мовознавців попередніх поколінь.
Термін актуалістичний метод уперше застосовано до праць з лінгвістичної історіографії В.А.Глущенком у монографії «Принципи порівняльно-історичного дослідження в українському і російському мовознавстві (70-ті рр. XIX ст. – 20-ті рр. XX ст.)» [70]. В.А.Глущенко детально охарактеризував структуру зазначеного методу. Крім того, учений визначив специфіку актуалістичного методу як методу праць з лінгвістичної історіографії в зіставленні з лінгвістичним порівняльно-історичним методом [70, с. 6-7].
Тезу В.А.Глущенка щодо застосування терміна актуалістичний метод до праць з історіографії мовознавства підтримали В.М.Овчаренко, О.Л.Жихарєва, О.М.Абрамічева, О.М.Голуб. Ці дослідники висунули твердження про доцільність використання методу актуалізму у процесі дослідження теорії «родовідного дерева» та «хвильової» теорії в лінгвоісторіографічному аспекті [188, с. 7], проблеми походження східнослов’янських мов [89, с. 6], теорії та практики молодограматизму в українському і російському мовознавстві [1, с. 5], лінгвістичної спадщини  П.О.Бузука в сучасному контексті [76, с. 6].
Визначимо структуру актуалістичного методу. Згідно з прийнятою нами концепцією наукового методу (див. вище), онтологічний компонент цього методу містить принципи історизму, причиновості й системності та принцип загального зв’язку явищ. Як зазначив В.А.Глущенко, ці принципи охоплюють найважливіші загальні положення теорії пізнання, які передбачають розуміння об’єкта як системи взаємопов’язаних і взаємозумовлених елементів, що знаходяться в безперервному розвитку внаслідок безперервності причинових ланцюгів [70, с. 7].
Очевидно, операціональний компонент актуалістичного методу в працях з лінгвістичної історіографії може бути представлений як сукупність таких прийомів і процедур: аналіз джерел (лінгвістичних текстів) і синтез одержаних даних, порівняння, абстрагування та логічна історико-наукова реконструкція, що посідає центральне місце серед прийомів і процедур та протистоїть асиміляції минулого [70, с. 7].
Докладно розглянемо вихідні прийоми і процедури операціонального компонента.
Процедура наукового дослідження є системою конкретних дій. Для досягнення певного результату ця система повинна бути організованою. Методичність цієї організованості називають методикою. Методика – це рекомендації щодо складання оптимальних систем прийомів дослідження [181, с. 163-164]. Одним із прийомів, що характеризує методичну роботу, є відбір фактів із першоджерел. Цей відбір здійснюється упродовж усього наукового дослідження. Початковий етап пов’язаний з виділенням і збиранням фактів у процесі зовнішньої і внутрішньої критики джерела, зіставленням його з іншими авторитетними відомостями, тобто під час специфічних джерелознавчих операцій. На цьому етапі придатність факту визначається наявністю в ньому інформації, що стосується теми дослідження. Так відбувається аналіз джерел (лінгвістичних текстів). 
Відбір фактів на наступному етапі дослідження здійснюється вже залежно від цінності й важливості для відтворення картини події. Завдання відбору на цій стадії полягає у виділенні таких фактів, які можна включити в систему причинових, функціональних, структурних, генетичних зв’язків, у систему, що відображає цілісність дослідження (синтез одержаних даних).
Принцип актуалізму полягає в тому, що об’єкти, які не є предметом актуальної діяльності і сприйняття, можуть бути вивчені шляхом порівняння їх з подібними об’єктами, що потрапляють у коло сприйняття і діяльності суб’єкта. Оскільки пізнання тут не може здійснюватися шляхом практичної взаємодії з існуючими об’єктами, то воно відбувається через логічні операції, з наявною інформацією. На відміну від емпіричних методів, що досліджують наявні предмети і явища, для актуалізму характерні здебільшого елементи теоретичного пізнання. Одним із таких елементів є прийом абстрагування, а саме: припущення в постановці наукових питань, уявне допущення або усування явища [196, с. 136].
В актуалістичному дослідженні значну роль відіграє порівняння. Метод актуалізму нерідко називають методом порівняння [там само, с. 136-137]. Учені-геологи розуміють актуалізм як метод, що дозволяє провести реконструкцію геологічних і біологічних явищ минулого, порівнюючи їх із сучасними [213, с. 41]. У палеонтології метод актуалізму використовують у формі порівняльно-екологічного методу – «методу вивчення екології (способу життя) вимерлих тварин, порівнюючи їх будову з тими, що існують зараз» [196, с. 137]. 
Прийом порівняння широко використовують для реконструкції минулого в дослідженнях з історії мови. Відомо, що порівняння є домінуючим універсальним прийомом порівняльно-історичного методу дослідження [228, с. 11, 25; 109, с. 12; 225, с. 38-39; 26, с. 229-235]. Проте застосування цього прийому в актуалістичному методі як методі праць з лінгвістичної історіографії має свою специфіку, яка полягає в тому, що у процесі дослідження порівнюються наукові праці одного і того ж лінгвіста та різних лінгвістів того чи іншого періоду. На основі аналізу лінгвістичної спадщини певного мовознавця можна дослідити еволюцію в поглядах ученого. Порівняння праць різних мовознавців дозволяє розглянути їх наукову діяльність у контексті розвитку лінгвістичної науки, з’ясувати значення творчості кожного з них для сучасного мовознавства.
Найважливішою процедурою актуалістичного методу є історико-наукова реконструкція. Специфіка цієї процедури полягає в тому, що мета дослідника – реконструювати процес пізнання вченими історичного розвитку мови. При цьому, усвідомлюючи основи актуалістичного пізнання, необхідно звернути увагу не тільки на спільність поглядів сучасних мовознавців і їх попередників, а й на їх відмінність. У працях з лінгвістичної історіографії загальна оцінка надається залежно від того, що нового внесли мовознавці в науку порівняно зі своїми попередниками та яке значення мали їх праці для свого часу, а не з точки зору сучасного рівня знань.
Телеологічний компонент актуалістичного методу в нашій роботі становить сформульована вище мета дослідження.
Отже, специфіка актуалістичного методу як методу праць з лінгвістичної історіографії в зіставленні з лінгвістичним порівняльно-історичним методом полягає: а) у наявності специфічних об’єкта й предмета, б) у відмінностях в операціональному (зокрема, у процедурі реконструкції) та в телеологічному компонентах [70, с. 7].

1.3. Напрямки дослідження

Аналіз відповідного матеріалу в дисертації визначає напрямки дослідження, які передбачають висвітлення методології досліджень А.Ю.Кримського, тверджень ученого щодо походження української мови, історії її фонетичних і морфологічних явищ.
Лінгвістичну спадщину А.Ю.Кримського розглянуто в широкому контексті мовознавства 70-х рр. XIX ст. – 30-х рр. XX ст. Саме тому в дисертації використані наукові праці таких лінгвістів, як О.О.Потебня, М.О.Колосов, П.Г.Житецький, П.Ф.Фортунатов, О.О.Шахматов, М.М.Дурново, Є.Ф.Будде, Б.М.Ляпунов, В.К.Поржезинський, С.М.Кульбакін, О.І.Соболевський, М.М.Каринський, П.О.Бузук, Є.К.Тимченко тощо [12-21; 83-85; 87-88; 104; 123-128; 150-151; 156-157; 200-201; 203-212; 248-250; 267-268; 278-292] .
Важливим є питання про методологію досліджень А.Ю.Кримського. Потребує уточнення визначення методу, яким користувався вчений у дослідженні історії мовних явищ. За словами А.Ю.Кримського, «вивчаючи давню історію будь-якої мови, потрібно шукати вказівок у давніх її пам’ятках» [139, с. ІІІ]. У мовознавчих роботах ученого широко використані фактичні дані з давніх писемних пам’яток.
Спираючись на свідчення історичних пам’яток, діалектні дані А.Ю.Кримський використовував дуже обмежено. Саме тому в інтерпретації вчених Московської лінгвістичної школи А.Ю.Кримський постає як представник історичного методу [70, с. 112]. Водночас, деякі лінгвоісторіографи вважають його прихильником порівняльно-історичного методу дослідження [92, с. 36].
Ґрунтовний аналіз поглядів мовознавця, з урахуванням усіх оцінок на поставлене питання, що містить наукова література, дозволить з’ясувати особливості методології досліджень А.Ю.Кримського. Теоретичні результати дослідження обов’язково будуть підкріплені конкретними прикладами, взятими із залученого нами фактичного матеріалу.
Усебічного дослідження вимагають погляди А.Ю.Кримського на проблему походження української мови, на східнослов’янську прамову. Відомо, що вчений ретельно досліджував мовні явища найдавнішого періоду в історії східнослов’янських мов, представленого писемними пам’ятками XI – XIV ст.ст. З цим пов’язаний той факт, що А.Ю.Кримським докладно вивчено період «спільноруської» мовної єдності.
У науковій концепції вченого значну роль відіграє питання формування української мови. Очевидно, що в інтерпретації А.Ю.Кримського східнослов’янський мовний терен не є монолітним: у ньому активно відбуваються важливі дивергентні процеси, наслідком яких стало виникнення трьох східнослов’янських мов.
Лінгвістичні праці А.Ю.Кримського, присвячені цій проблемі, мають полемічну спрямованість: вони покликані спростувати гіпотезу М.П.Погодіна – О.І.Соболевського.
Наприкінці XIX ст. О.І.Соболевський намагався лінгвістично обґрунтувати положення про те, що давньокиївські пам’ятки мали «великоруський» характер. Цей факт учений пояснював тим, що українці з’явилися на території Київщини, Чернігівщини й Черкащини значно пізніше.
А.Ю.Кримський піддав критиці ідеї О.І.Соболевського у низці праць (див. 1.1). Цінність досліджень мовознавця для висвітлення етногенезу східних слов’ян і розвитку їхніх мов, зокрема української, безсумнівна.
А.Ю.Кримський був прибічником традиційного підходу до проблеми східнослов’янського глотогенезу. Як здебільшого і його сучасники, учений не заперечував існування спільнослов’янської та «спільноруської» прамов.
Важливим є той факт, що А.Ю.Кримський визначив хронологічні межі процесу формування східнослов’янських мов. Зважаючи на те, що не всі твердження вченого виявилися переконливими, деякі факти не заперечують і сучасні лінгвоісторіографи (див. 1.1). 
Докладного аналізу потребує критична оцінка А.Ю.Кримським поглядів О.І.Соболевського. Важливо визначити, на чому засновані аргументи А.Ю.Кримського проти позиції його опонента, а також дослідити, як розглянута гіпотеза була сприйнята сучасниками вченого.
Найбільш значним напрямком нашого дослідження є вивчення історії фонетичних і морфологічних явищ української мови в працях А.Ю.Кримського.
Безсумнівно, заслуги А.Ю.Кримського в історії вивчення еволюції звукової системи української мови незаперечні. Саме ним були глибоко вивчені, усебічно проаналізовані і сформульовані так, як це трактує й сучасне мовознавство, певні закономірності історичних змін у фонетичній системі української мови, наприклад, зміна е в о після шиплячих і j тощо. Дослідження А.Ю.Кримського з історичної фонетики української мови не тільки були визначною подією в науці свого часу, а й багато в чому не втратили своєї наукової вартості й тепер.
Отже, необхідно не тільки проаналізувати історію розвитку всіх явищ українського вокалізму й консонантизму в інтерпретації А.Ю.Кримського, але й визначити, що залишилося поза увагою лінгвоісторіографів, які моменти ще не з’ясовано.
Відомо, що вчений не залишив повного системного опису історичного розвитку граматичної структури української мови. Проте А.Ю.Кримський глибоко, із залученням значного матеріалу з пам’яток і діалектів української мови розглянув історію таких граматичних явищ, як формування категорії роду в українській мові, зміни у формальному вираженні відмінкових закінчень іменників і прикметників та особових дієслів теперішнього часу, занепад часових форм аориста й імперфекта та ін.
Значний внесок А.Ю.Кримського в історичну граматику української мови очевидний. Залучивши факти історичного розвитку форм давньоруської мови на різних східнослов’янських землях до витлумачення історії розвитку мови, визначний український філолог збагатив сучасне мовознавство новими оригінальними ідеями.
Особливо наголосимо, що ретельного вивчення потребує не тільки сукупність розглянутих А.Ю.Кримським морфологічних явищ, а й питання дослідження ним історії українського синтаксису.
Висновки

1. У сучасному мовознавстві немає спеціальних монографічних праць, присвячених питанням історії української мови в інтерпретації А.Ю.Кримського. Багато що залишається поза увагою дослідників. Потребує докладного аналізу методологія досліджень ученого, роль А.Ю.Кримського у висвітленні вад гіпотези М.П.Погодіна – О.І.Соболевського, у вивченні проблеми східнослов’янського глотогенезу, у дослідженні ряду фонетичних і морфологічних інновацій, що характеризували українську мову в її діахронічному русі.
2. У пропонованій дисертації як праці з лінгвістичної історіографії доцільно застосувати актуалістичний метод, що дає змогу найбільш адекватно розкрити предмет дослідження.
3. Основні напрямки дисертаційного дослідження передбачають висвітлення методології досліджень А.Ю.Кримського, тверджень ученого щодо походження української мови, історії її фонетичних і морфологічних явищ. Усебічний і ґрунтовний аналіз поглядів мовознавця дозволить об’єктивно представити концептуальні положення А.Ю.Кримського. 

РОЗДІЛ 2
МЕТОДОЛОГІЯ ДОСЛІДЖЕНЬ А.Ю.КРИМСЬКОГО

2.1. Лінгвоісторіографи про методологію досліджень  А.Ю.Кримського

Вивчення методології досліджень А.Ю.Кримського доцільно розпочати з визначення самого терміна методологія. Методологія в мовознавстві – це вчення про принципи дослідження в науці про мову. Методологія визначає підхід до об’єкта мовознавства, взаємовідносини між суб’єктом і об’єктом дослідження, спосіб побудови наукового знання, загальну орієнтацію та характер лінгвістичного дослідження [169, с. 299-300]. Методологія включає в себе засноване на безпосередньо лінгвістичних даних визначення мети, перспектив і спеціальних напрямків вивчення мови. Методологічне значення мають і принципи використання в дослідженні мови наукових лінгвістичних методів [там само]. Як відомо, лінгвістичний метод – складна одиниця з певною структурою (див. 1.2).
У науковій літературі існують різні погляди на методологію досліджень А.Ю.Кримського. За спостереженнями М.А.Жовтобрюха, А.Ю.Кримський використовував переважно порівняльно-історичний метод дослідження, зокрема під час аналізу походження ъ, ь, походження шиплячих і ц тощо. Заслуговує на увагу його пояснення етимології таких українських слів, як чебрець, цебер, цуцик та деяких інших, що ґрунтується на даних, добутих порівняльно-історичними дослідами [92, с. 33].
На думку лінгвоісторіографів, важливим у працях А.Ю.Кримського є те, що він простежував реалізацію того чи того фонетичного явища в територіальних діалектах і визначав час його поступового поширення в українській мові в цілому [там само, с. 35]. Як приклад розглянемо  процес зближення та злиття в одному звукові голосних ы та и в українській мові. А.Ю.Кримський простежив найбільш ранні вияви цього процесу в говорах Київської землі, згодом – у північній Галичині та південно-східній Волині, що межують з Київщиною, і ще згодом – у південній Галичині та по всій Волині. А.Ю.Кримський підкреслив, що Волинь з цього погляду виявила найбільший консерватизм: у її говорах ще в XIV – XV ст.ст. не відбулося злиття в одному голосному давніх ы та і, хоч в інших говорах ці звуки, на думку вченого, у той час своєю артикуляцією вже не розрізнялися [146, с. 209 β]. Переважно так розглянуті в «Украинской грамматике» фонетичні явища української мови.
За спостереженнями дослідників, широко використані в мовознавчих роботах А.Ю.Кримського фактичні дані з давніх писемних пам’яток [92, с. 35; 70, с. 112]. Як зазначив М.А.Жовтобрюх, А.Ю.Кримський широко залучав матеріал з українських грамот XIV–XVI ст. ст. та книг міських урядів для аргументації висунутих ним положень з історичної фонетики і морфології української мови [92, с. 35]. Наукові праці А.Ю.Кримського з цього погляду виділяються з-поміж інших досліджень того часу, присвячених історії української мови.
На час, коли працював А.Ю.Кримський, багато пам’яток східнослов’янської писемності ще не були розмежовані, не було визначено місце їх написання. А.Ю.Кримський провів глибоке дослідження фонетики багатьох пам’яток, які викликали тоді суперечності щодо їх належності до певної території; і здебільшого на підставі фонетичних критеріїв багато в чому сприяв точнішому визначенню їх мовної природи, отже, і походження [там само, с. 35-36].
За словами М.А.Жовтобрюха, не втратили й на сьогодні свого значення обґрунтовані застереження А.Ю.Кримського щодо некритичного ставлення до тих чи тих фактів, відбитих у пам’ятках [92, с. 36]. Він навів багато прикладів з орфографії пам’яток, які не завжди відбивали живу вимову, зокрема подвоєне написання літер оо, аа, ии. Такі написання могли бути звичайними помилками тих, хто писав, засобом позначення наголосу або відбивати сербську графічну традицію на східнослов’янському ґрунті. Так само не завжди змішування літер оу та о, ю та е свідчили про дифтонгічну вимову, властиву українській мові на місці етимологічних звуків о та е після занепаду в наступному після них складі редукованих ъ і ь. За словами М.А.Жовтобрюха, А.Ю.Кримський підкреслив, що треба також обережно ставитися до змішування літер ь та и, ы та и й деяких інших, визначаючи початок і розвиток відповідних фонетичних змін [92, с. 36]. Свідчення пам’яток набирають сили лише при зіставленні їх із діалектними явищами та при врахуванні взаємозалежності в ході різних фонетичних процесів [там само].
Проте лінгвоісторіографи, аналізуючи наукову спадщину А.Ю.Кримського, зауважують, що в деяких дослідженнях автор ґрунтував теоретичні висновки тільки на свідченнях писемних пам’яток, орфографія яких, як він сам не раз підкреслював, не завжди відбивала справжню вимову [92, с. 38]. Як зазначив М.А.Жовтобрюх, у лінгвістичних працях  А.Ю.Кримського рідко трапляються реконструкції тих чи тих звукових явищ, не засвідчених писемними пам’ятками, або таких, про які свідчення пам’яток сумнівні [там само].
Висновки А.Ю.Кримського, зроблені лише на основі орфографії писемних пам’яток, видаються непереконливими [92, с. 39]. Так, обґрунтовано довівши, що занепад редукованих ъ та ь припадає на XI–XII ст.ст., учений підкреслив, що цей процес не на всіх територіях відбувся одночасно, і додав, що в Галичині він завершився пізно, у XIV ст., але в мешканців м. Львова й у XV ст. «наявність глухих можна іноді буває вловити», були вони «досить цілі» на той час і в Буковині, а в східних українців ще й у XVII ст. не в усіх говорах редуковані зникли.
Доказом існування редукованих голосних в українській мові в XV ст. і пізніше для А.Ю.Кримського є написання панъ Мошонъчьчи замість Мошонъчичь; сеси листъ замість сесь (Львів, вексель 1421 р.), въ Ливовъ замість Львовъ (Грамота 1452 р.) тощо. У зв’язку з цим М.А.Жовтобрюх поставив запитання: «Як же тоді в говорах Галичини, Буковини й Східної України, у яких, на думку дослідника, до XV ст. ще не зникли редуковані, уже тоді на місці етимологічних о та е вимовлявся секундарний голосний і, розвиток якого тісно пов’язаний із занепадом  ъ та ь ?» [92, с. 39].
На думку сучасників А.Ю.Кримського, у своїх дослідженнях мовознавець користувався історичним методом [70, с. 112]. Історичним учені Московської школи називали метод, за допомогою якого вивчають факти історії мови, наявні в давніх писемних пам’ятках: цей метод є «реконструкцією мовних явищ за пам’ятками мови – рукописами, написами тощо» [150, с. 9]. Джерелом вивчення тут виступають «історичні пам’ятки або документи» [84, с. 17].
Питання про методи генетичних досліджень учені Московської школи тісно пов’язували з джерелами вивчення мовного матеріалу. «Характер джерел, – указував М.М.Дурново, – визначає й методи вивчення історії мови» [там само].
Аналізуючи погляди вчених Московської школи на зв’язок порівняльного та історичного вивчення мов у цілому, В.А.Глущенко відзначив, що в теоретичному й практичному аспектах вони розрізнювали три методи генетичних досліджень: порівняльний, історичний і порівняльно-історичний [70, с. 109].
Представники школи значну увагу приділили, з одного боку, критиці студій, у яких мовний матеріал досліджено за допомогою порівняльного або історичного методів, з іншого, обґрунтуванню переваг порівняльно-історичного методу [там само].
В.А.Глущенко докладно розглянув особливості порівняльного, історичного та порівняльно-історичного методів в інтерпретації вчених Московської школи, приділяючи особливу увагу джерелам вивчення [там само].
На думку вчених Московської лінгвістичної школи, суть порівняльного методу полягає в порівнянні явищ сучасних мов (діалектів) без урахування фактів їхньої історії. Отже, єдиним джерелом вивчення тут виступають сучасні мовні (діалектні) дані [279, с. 25].
Докладно про вади порівняльного методу писав О.О.Шахматов: «Порівняльний метод може давати незаперечні результати лише тоді, коли він є одночасно історичним; порівняльному методу, що в цьому разі використовує зіставлення фактів із сучасного життя руських мов, з періоду кінцевого їх розвитку, ми протиставляємо метод порівняльно-історичний, який використовує факти в їхній історії» [там само]. Типовими представниками порівняльного методу вчені Московської школи вважали С.Смаль-Стоцького та Т.Гартнера [291, с. 7, 9].
Праці вчених Московської школи містять ґрунтовну критику давніх писемних пам’яток як джерела вивчення історії мовних явищ і – у зв’язку з цим – критику позицій прихильників історичного методу, зокрема А.Ю.Кримського [70, с. 114].
Характеризуючи праці А.Ю.Кримського, дослідники зауважували, що вчений здебільшого спирався на свідчення давніх писемних пам’яток. Діалектні дані він використовував дуже обмежено, насамперед для підтвердження вже одержаних результатів вивчення матеріалу писемних пам’яток. Очевидно, діалектні дані виконували допоміжну роль у дослідженнях А.Ю.Кримського [там само, с. 113].
В.А.Глущенко зазначив, що представники історичного методу (О.І.Соболевський, М.М.Каринський, А.Ю.Кримський) припускали, що в діалектах спільноруської мови та східнослов’янських мов раннього періоду могли бути риси, утрачені сучасними говорами [там само, с. 114].
Для О.О.Шахматова як представника Московської школи такий підхід був неприйнятним з методологічних міркувань. Очевидно, це було пов’язане з шахматовським розумінням стійкості мови [там само]. Відбиття живої вимови О.О.Шахматов визнавав тільки за тими явищами пам’яток, які підтверджено сучасними даними [102, с. 104].
У цілому відзначимо, що критичне ставлення О.О.Шахматова та інших учених Московської школи до давніх писемних пам’яток як джерела вивчення історії мови спиралося на досконале знання пам’яток і розроблену систему тонких прийомів відокремлення графічних і орфографічних явищ від власне фонетичних [70, с. 116].
Порівняльному та історичному методам учені Московської лінгвістичної школи протиставляли порівняльно-історичний. Вони вважали, що характерною ознакою порівняльно-історичного методу є широке використання різноманітних джерел вивчення історії мови, причому пріоритетним джерелом є сучасні мовні (діалектні) дані, а найважливішим з допоміжних – матеріал давніх писемних пам’яток. Учені Московської школи розробляли положення про необхідність поєднання порівняльних і історичних даних при дослідженні історії мовних явищ, тобто застосування порівняльно-історичного методу [там само].
 
2.2. Порівняльно-історичний та історичний методи в лінгвогенетичних дослідженнях

У сучасному мовознавстві методика генетичних досліджень мов іноді без достатніх підстав ототожнюється з порівняльно-історичним методом. Проте в сучасних генетичних дослідженнях широко використовують, поряд із порівняльно-історичним, інші методи, зокрема кількісні, статистичні, метод лінгвістичної географії [99, с. 80-81; 225, с. 257-258; 262, с. 189]. Важливим є той факт, що порівняльно-історичний метод є основним, у той час як інші наукові методи доповнюють його [225, с. 258]. Це дозволяє вважати порівняльно-історичний метод найважливішим інструментом пізнання мовної історії, який має, по-перше, певні особливості та, по-друге, певні межі застосування [228, с. 6].
Порівняльно-історичний метод доцільно тлумачити як складну одиницю, що включає три різнорідні компоненти: онтологічний, операціональний та телеологічний (див. 2.1). 
Основною метою порівняльно-історичного методу (телеологічний компонент) є відтворення моделей прамовних станів сімей і груп споріднених мов, їх подальшого розвитку та членування на самостійні мови, а також створення порівняльно-історичного опису (граматик і словників) споріднених мов [180, с. 485]. Проте, очевидно, порівняльно-історичні дослідження можуть бути спрямовані не тільки на одержання конкретних фактів з історії тих або тих мов, тобто мати виключно фактологічний характер. Конкретні мовні факти можна усвідомлювати як вияв загальних закономірностей у «підсистемі» онтології, а мету дослідження – як розкриття історичних, причинових, системних зв’язків фактів мови, тобто як реалізацію принципу загального зв’язку явищ на конкретному історико-мовному матеріалі [70, с. 14-15].
Як належність онтологічного компонента порівняльно-історичного методу виступають певні принципи (принцип історизму, принцип причиновості, принцип системності і принцип загального зв’язку явищ) і підходи (історичний, причиновий, системний) [там само, с. 15].
Операціональний компонент порівняльно-історичного методу представлено такими прийомами і процедурами як: 1) генетичне ототожнення фактів, 2) лінгвістична реконструкція архетипу та фонетичного закону, 3) хронологізація й локалізація мовних явищ [108, с. 6, 58-59; 109, с. 9, 29; 110, с. 84].
Без сумніву, порівняння є домінуючим універсальним прийомом порівняльно-історичного методу [228, с. 11, 25; 109, с. 12; 225, с. 38-39; 26, с. 229-235]. Нерівномірність змін, що відбуваються в різних ланках єдиної мовної структури і в окремих представниках мовної сім’ї, наявність у них як архаїзмів, так і інновацій є аксіомою діахронічного мовознавства. Саме тому постійно існує можливість лінгвістичної екстраполяції в минуле на підставі порівняння різних фактів і їх сукупності як у межах однієї групи, так і в масштабах мовної групи [109, с. 12]. Як зазначив А.Мейє, порівняння – це, по суті, єдиний інструмент побудови мовної історії, яка випливає з порівняльного характеру процедур, застосованих генетичними дослідженнями [168, с. 18].
У практиці сучасних порівняльно-генетичних досліджень значну роль відведено процедурі лінгвістичної реконструкції. Безперечно, реконструкція є найбільш суттєвою частиною порівняльно-історичного методу [159, с. 202]. У науковій літературі розрізняють три види лінгвістичної реконструкції: зовнішню, внутрішню і філологічний метод [108, с. 47; 109, с. 25]. Перший пов’язаний із виходом за межі єдиної мовної системи, другий залишається в її рамках, а третій можна застосовувати в обох випадках. При цьому в практиці мовних досліджень усі три різновиди тісно пов’язані й органічно взаємодіють [108, с. 55-56; 109, с. 25-26; 244, с. 13; 159, с. 91-92; 95, с. 72, 88].
Отже, у сучасному мовознавстві  основним завданням генетичних досліджень є розкриття процесів історичного розвитку споріднених мов або окремо взятої мови [108, с. 11-12]. Предметом дискусій на сьогодні залишається лише питання про обсяг входження інновацій окремих мов у сферу компетенції порівняльно-історичного методу [там само, с. 12].
Відомо, що деякі вчені протиставляють два лінгвогенетичних методи – історичний і порівняльно-історичний [272, с. 105]. За словами О.Т.Хроленка, поступово від ідеї порівняння споріднених мов лінгвістика перейшла до порівняння в межах однієї мови. Отже, історичний метод розвинувся в надрах іншого лінгвогенетичного методу – порівняльно-історичного [там само]. Обидва методи засновані на принципі історизму, використовують спільний арсенал прийомів і процедур. Це, як зазначив О.Т.Хроленко, спричинилося до того, що дуже часто вони не розмежовуються [272, с. 105].
Проте наукова література містить низку тверджень про те, що вивчення історичного минулого конкретної мови має специфічні риси: моменти історичності посилюються, відносна хронологія поєднується з точними історичними межами, порівняння обмежується однією мовою. Крім того, фонетична і морфологічна будова слова виявляються різними для різних періодів розвитку мови. Саме тому доцільно виділяти історичний метод [116, с. 263].
Отже, історичний метод обмежений рамками однієї мови і фіксує увагу на окремих мовних ярусах – фонетиці, морфології, синтаксисі, лексиці. Практичні досягнення цього методу втілені й закріплені в історичних граматиках мов.
Техніка історичного методу зводиться до методики порівняння явища, розглянутого на різних етапах мовного розвитку і належним чином інтерпретованого. В історичному методі найбільш ефективно використовують методику внутрішньої реконструкції [272, с. 106; 116, с. 265].
Сучасна компаративістика характеризується пильною увагою як до теорії, так і до практики реконструкції; її цікавить поступовий перехід від зовнішньої реконструкції до реконструкції внутрішньої [95, с. 68]. На сьогодні поняття внутрішньої реконструкції значно уточнене. Вона є лише складовою сучасної компаративістики (див. вище). Відомо, що суттєво змінилося формулювання завдання реконструкції в бік збільшення її експланаторної (пояснювальної) функції. Головна мета реконструкції полягає в розкритті історичних, причинових, системних зв’язків фактів мови, тобто у використанні принципу загального зв’язку явищ у процесі аналізу конкретного матеріалу.
Внутрішня реконструкція протиставлена зовнішній принциповою різницею їх емпіричної бази [там само; 105, с. 48]. Внутрішня реконструкція свідомо обмежена матеріалом конкретної мови в її історичному розвитку. Вона спрямована на аналіз відповідностей у межах цієї мови, на розкриття внутрішніх зв’язків і відносин між елементами лише цієї мовної системи в статичному й динамічному аспектах. Матеріалом же зовнішньої реконструкції є факти споріднених мов [95, с. 69].
Методика зовнішньої реконструкції, на відміну від різнотипної суми прийомів внутрішньої реконструкції, характеризується уніфікованою технікою дослідження. У своїй типовій схемі процедур зовнішня реконструкція містить: 1) зіставлення однакових чи близьких за своєю семантикою одиниць; 2) визначення системних кореспонденцій в їх матеріалі; 3) встановлення хронологічного співвідношення між матеріалом порівнюваних одиниць і 4) виведення праформи [108, с. 48].
Для методики внутрішньої реконструкції важливим є факт існування в синхронно засвідченій мовній системі явищ, що відображають різні етапи історії цієї системи. Зазначена методика охоплює цілу сукупність різних за своїм характером прийомів: 1) прийом системного відновлення відсутніх ланок; 2) прийом типологічних імплікацій; 3) прийом аналізу пережитків [108, с. 49-50]. У випадку вивчення мов із тривалою писемною традицією різновидом методики внутрішньої реконструкції може виступати «філологічний метод» [там само, с. 50].
«Філологічний метод» заснований на аналізі давніх писемних пам’яток, у яких знаходять ті мовні форми, що мають значення для наступної історії мови [168, с. 16]. Очевидно, що цей метод дозволяє будувати архетипи шляхом відповідної інтерпретації елементів писемного тексту. На нашу думку, основними прийомами «філологічного методу» є: 1) критика (рецензування) рукопису; 2) атрибуція та інтерпретація тексту; 3) класифікація текстів (рукописів, видань) [253, с. 412].
Якщо зважати на досить обмежену сферу використання  «філологічного методу», а також на той факт, що онтологічна природа мовних явищ, відновлених за писемними пам’ятками, потребує витлумачення завдяки залученню даних сучасного мовного стану, то його незначне місце в порівняльно-генетичних дослідженнях є досить очевидним [108, с. 47-48].
Зазначимо, що внутрішня реконструкція спирається на принципи системності, причиновості, історизму як конкретизацію та вияв універсального принципу загального зв’язку явищ [95, с. 69]. Саме тому хронологічну ієрархію мовних процесів, їх відносну хронологію здійснено на основі принципу їх взаємозв’язку, взаємозалежності і взаємозумовленості. Дійсно, історія мови, яку відтворено за такою хронологізацією – це низка мовних явищ і процесів, взаємопов’язаних причиново-наслідковими відношеннями. Отже, відносна хронологія є основною метою внутрішньої реконструкції [там само].
Наукова література містить твердження про те, що результати обох реконструкцій, зовнішньої і внутрішньої, у багатьох випадках мають позачасовий площинний характер. Так, окремі елементи або цілі фрагменти системи, що реконструюються, здебільшого, проектуються на площину прамови. Реконструкція динамічна поки що залишається у сфері побажань [159, с. 203]. Це твердження справедливе лише для реконструкції зовнішньої, де відносна хронологія є певною класифікацією: явища балто-слов’янські, явища праслов’янські та ін. [95, с. 88].
Інша річ відносна хронологія, заснована на даних внутрішньої реконструкції. Зіставлення двох фонетичних законів дозволяє напевно визначити: тільки один із них міг діяти раніше. Це дає змогу встановити їх хронологічну ієрархію [там само].
Отже, якщо зовнішня і внутрішня реконструкції дозволяють встановити відносну хронологію мовних явищ, то «філологічний метод», заснований на даних із давніх писемних пам’яток, – абсолютну [253, с. 412].
Спираючись на вищезазначені факти, доведемо, що розмежування двох лінгвогенетичних методів – історичного і порівняльно-історичного – це протиставлення процедур внутрішньої реконструкції і «філологічного методу» процедурі реконструкції зовнішньої.
Зазначимо, що внутрішня реконструкція також є порівняльною, як і зовнішня. В.К.Журавльов твердить, що це дві сторони одного і того ж порівняльно-історичного методу, суть якого полягає в порівнянні споріднених морфем: у випадку зовнішньої реконструкції використовують мовний матеріал різних (споріднених) мов, а в процедурі внутрішньої реконструкції – різні варіанти однієї й тієї ж морфеми в межах однієї мови [95, с. 70]. В.К.Журавльов акцентував увагу на тому, що одне й те саме мовне явище можна дослідити шляхом як зовнішньої, так і внутрішньої реконструкції. Як приклад він навів дослідження дифтонгічного походження праслов’янської фонеми *ě (h) [там само]. Отже, порівняльно-історичний метод поєднує в собі специфіку як зовнішньої, так і внутрішньої реконструкції. 
Аналіз сучасного стану компаративістики показав, що реконструкція, заснована на матеріалі низки мов, виявляється еклектичною, а на даних однієї мови – неповною [159, с. 92]. Виходом із цього парадоксального становища може бути лише поєднання прийомів зовнішньої і внутрішньої реконструкції [там само].
Хоча внутрішня і зовнішня реконструкції, по суті, різні, водночас вони йдуть назустріч одна іншій. Внутрішня реконструкція своїм підґрунтям має аналіз синхронних станів однієї мови, вона ретроспективна, тобто спрямована від сучасності в минуле. Внутрішня реконструкція акцентує увагу на іррегулярних фактах, що порушують принцип системності [95, с. 72].
Зовнішня реконструкція, на думку В.К.Журавльова, у цілому проспективна, спрямована від минулого до сучасності [95, с. 73]. Вона є зосередженою на пошуках реліктів прамови, на встановленні долі прамовного явища «на ґрунті» окремої мови між колінами «родовідного дерева», на пошуках рефлексів успадкованого стану [там само]. Відомо, що сам цей минулий стан реконструюється на основі засвідчених переважно найбільш давніх фактів споріднених мов.
Проте в лінгвоісторіографічній літературі знаходимо низку тверджень про ретроспективний характер зовнішньої реконструкції [70, с. 60, 61, 126, 129]. Як зазначив В.А.Глущенко, вивчення наукової спадщини О.О.Потебні, М.О.Колосова, П.Г.Житецького (Харківська лінгвістична школа), П.Ф.Фортунатова, О.О.Шахматова, М.М.Дурново та інших представників Московської лінгвістичної школи показало, що лінгвістична реконструкція в їхніх працях має ретроспективний характер [там само]. 
Положення про такий характер реконструкції вчені вказаних лінгвістичних шкіл обґрунтовували й теоретично [там само, с. 60, 126]. Зокрема, О.О.Потебня ставив перед істориками мови завдання йти «від сучасного, більш відомого, до минулого невідомого» [207, с. 158].
Ілюстрацією ретроспективного характеру реконструкції в історико-фонетичних дослідженнях учених Харківської школи можуть слугувати такі процеси, що відбулися в історії української мови, як виникнення дзвінких африкат (в інтерпретації О.О.Потебні), дифтонгізація о, е в нових закритих складах (у трактуванні О.О.Потебні та П.Г.Житецького) [70, с. 60]. Прикладом ретроспективної реконструкції етапів звукової еволюції в інтерпретації вчених Московської школи є, зокрема, дослідження П.Ф.Фортунатовим і О.О.Шахматовим зміни jе > о на початку слова [там само, с. 126].
Надійність результатів дослідження вчені Харківської і Московської лінгвістичних шкіл пов’язували з орієнтацією насамперед на сучасні діалектні дані та з ретроспективним характером лінгвістичної реконструкції [там само, с. 129].
У процесі оцінки ретроспективного та проспективного напрямків дослідження розглянемо твердження Ф. де Соссюра про те, що ретроспективний напрямок потребує «методу реконструкції», який спирається на порівняння, а проспективний ґрунтується на критиці джерел, причому, як підкреслив Ф. де Соссюр, «проспективна історія» з’являється з виникненням пам’яток [239, с. 248-249]. Отже, за Ф. де Соссюром, будь-яка реконструкція має ретроспективний характер. Дотримуючись цього погляду, можна зробити висновок про те, що в студіях, автори яких працюють у межах «історичного методу» (у трактуванні вчених Московської лінгвістичної школи), лінгвістичної реконструкції немає. Проте конкретний матеріал спростовує цю тезу. Водночас, як справедливо зазначив В.А.Глущенко, у наведеному положенні є раціональне зерно [70, с. 129]. Аналіз відповідних праць показує правомірність висновку про те, що в представників «історичного» методу (О.І.Соболевський, А.Ю.Кримський, М.М.Каринський) реконструкція відіграє порівняно невелику роль [там само]. 
Покликаючись на вищезазначені факти, зауважимо, що зовнішня реконструкція може мати як проспективний, так і ретроспективний характер [256, с. 183].
Висновки зовнішньої реконструкції завжди гіпотетичні, мають імовірний характер і залежать від кількості порівнюваних мов. Очевидно, висновки, зроблені на основі внутрішньої реконструкції, більш однозначні, проте  й вони потребують верифікації даними реконструкції зовнішньої [95, с. 73].
Відомо, що факти, одержані методом внутрішньої реконструкції, іноді можуть вступати в протиріччя з даними зовнішньої реконструкції. Саме тому обидва різновиди реконструкції повинні взаємно доповнювати один одного. Фонетичні закони мають бути ретельно перевірені  даними як зовнішньої, так і внутрішньої реконструкції.
Історія мовознавства показала, що спроби будувати порівняльно-генетичне дослідження шляхом використання однієї із зазначених процедур (зовнішня, внутрішня реконструкції, «філологічний метод») не принесли переконливих результатів. Звичайно, визначну роль у розробці порівняльної граматики мовної групи відіграє зовнішня реконструкція, при цьому внутрішня реконструкція і «філологічний метод» мають допоміжне значення. Проте підкреслимо, що співвідношення переваг зовнішньої і внутрішньої реконструкції останнім часом дещо змінилося. Можливості внутрішньої реконструкції високо оцінені у зв’язку з досягненнями у вивченні історії окремих мов. Через це в сучасних порівняльно-генетичних дослідженнях свідчення внутрішньої реконструкції є досить вагомими. Залишається обмеженою лише сфера використання «філологічного методу» (див. вище).
Отже, найбільш повне уявлення про історичний розвиток як конкретної мови, так і мовної групи формується лише за умов, коли всі три різновиди реконструкції, що діють у межах порівняльно-історичного методу, органічно взаємодіють. Зауважимо, що кожна з цих процедур (зовнішня, внутрішня реконструкції, «філологічний метод») має свою специфіку, певні межі застосування. На нашу думку, критеріями їх розрізнення можуть виступати: а) кількість досліджуваних мов; б) джерело вивчення історії мови; в) характер хронології; г) вихідні прийоми дослідження (див. таблицю 2.1).
										Таблиця 2.1
Різновиди лінгвістичної реконструкції
(у межах порівняльно-історичного методу дослідження)

Різновиди реконструкції	Критерії розрізнення різновидів реконструкції	
	Кількість досліджува-них мов	Джерело вивчення історії мови	Характер хронології	Вихідні прийоми дослідження	
1) зовнішня реконструкція	група споріднених мов	сучасні  мовні (діалектні) дані; 

давні писемні пам’ятки
	Відносна               хронологія	а) зіставлення однакових     чи близьких      за своєю семантикою одиниць,	
				б) визначення      системних     кореспонденцій у їх матеріалі,	
				в) встановлення хронологічного співвідношення між матеріалом порівнюваних одиниць,	
				г) виведення праформи;	
2) внутрішня реконструкція

	одна мова

	сучасні  мовні (діалектні) дані; 

		а) системне   відновлення відсутніх ланок, 
б) типологічні імплікації,
в) аналіз пережитків та ін.;	

Продовження табл. 2.1

   Різновиди реконструкції	Критерії розрізнення різновидів реконструкції	
	Кількість досліджува-них мов	Джерело вивчення  історії мови	Характер хронології	Вихідні прийоми  дослідження	
3) філологічний метод	одна мова або група мов	давні писемні пам’ятки	абсолютна хронологія	а) критика (рецензування) тексту,	
				б) атрибуція та інтерпретація тексту,	
				в) класифікація текстів (рукописів, видань).	

2.3. Методологічні засади наукових досліджень  А.Ю.Кримського

Як відомо, у науковій літературі наявні різні погляди на методологію досліджень А.Ю.Кримського. На думку сучасних лінгвоісторіографів, А.Ю.Кримський – представник порівняльно-історичного методу дослідження [92, с. 33]. Проте сучасники А.Ю.Кримського, зокрема О.О.Шахматов, уважали його прихильником «історичного» методу [277, с. 144, 153].
Ґрунтовне вивчення лінгвістичних праць А.Ю.Кримського, з урахуванням вищезазначених фактів (див. 2.2), дозволить остаточно з’ясувати, яким науковим методом користувався вчений.
Проведемо докладний аналіз наукових праць А.Ю.Кримського. Це дозволить встановити пріоритетне джерело дослідження.
Насамперед розглянемо висловлювання самого А.Ю.Кримського: «Я, студіюючи давню історію будь-якої мови (не тільки української, а кожної іншої), вважаю за потрібне шукати вказівок найпередше не де, як у давніх таки її пам’ятках: треба копотливо порпатися по старих рукописах, навитягати звідти якнайбільше фактичних даних – і оперувати тільки документально засвідченими лінгвістичними фактами. Всяка історико-лінгвістична гіпотеза, проти якої мені промовляють своїми фактами старописні джерела, навіває мені правдивий страх, і я волію сказати «не знаємо» або навіть «ніколи не знатимем», ніж будувати гіпотетичну картину, яка могла б викликати в мені самому певні сумніви» [139, с. ІІІ].
Спираючись на дані історичних пам’яток як на пріоритетне джерело дослідження, А.Ю.Кримський свідомо протиставляв такий підхід «опорі на сучасні діалектні дані», яку він пов’язував з ім’ям О.О.Шахматова [там само].
Саме через це в присвячених джерелам вивчення історії мови докладних розділах капітальних праць А.Ю.Кримського йдеться лише про давні писемні пам’ятки [70, с. 112]. Так, доказом цього факту є опис А.Ю.Кримським процесу занепаду редукованих (див. 2.1). На жаль, твердження А.Ю.Кримського щодо історичних меж цього процесу, як справедливо зауважив М.А.Жовтобрюх, є непереконливими [92, с. 39].
Широке використання даних писемних пам’яток у працях А.Ю.Кримського не слід пояснювати незнанням сучасних діалектів. А.Ю.Кримський докладно знав особливості українських говорів. О.О.Шахматов характеризував його як «відмінного знавця сучасної малоруської мови в її наріччях» [277, с. 144]. Водночас, як уважав О.О.Шахматов, в історико-фонетичних дослідженнях А.Ю.Кримського пріоритетним джерелом вивчення історії мови виступають давні писемні пам’ятки. Із цим пов’язаний той факт, що мовознавець обмежено використовував матеріал сучасних говорів, який є в його розпорядженні. Зокрема, істотний недолік «Украинской граматики» [146] О.О.Шахматов убачав саме в недостатньому використанні сучасних діалектних даних: А.Ю.Кримський-діалектолог «не використав достатньою мірою своїх знань для запропонованого ним історичного нарису» [277, с. 144].
Аналіз наукових праць А.Ю.Кримського показав, що «діалектні дані він залучав дуже обмежено, насамперед, для підтвердження вже одержаних результатів вивчення матеріалу давніх писемних пам’яток» [70, с. 113].
Тривале поглиблене вивчення пам’яток спричинило висновок О.О.Шахматова про те, що вони «не завжди дають надійний матеріал для вивчення звукового складу минулих століть» [292, с. 36] і мають певні недоліки, що зумовлює необхідність обмеженого користування цим джерелом.
На цій підставі О.О.Шахматов критично оцінював той підхід до пам’яток, який відбито в працях А.Ю.Кримського. На прикладі «Украинской граматики» [146] він підкреслював випадковість того матеріалу, який дають дослідникові писемні пам’ятки: «І початок, і обсяг історії малоруської мови визначено в граматиці проф. Кримського випадковими обставинами: наявністю за змістом пам’яток давньої та пізнішої писемності малоруської» [277, с. 144].
О.О.Шахматов вважав, що А.Ю.Кримський недостатньо критично ставився до пам’яток, тому орфографічні дані робить «вихідною точкою в своїх міркуваннях» [там само, с. 153]. О.О.Шахматов наголосив на тому, що в «Украинской грамматике» А.Ю.Кримського «висновки, побудовані на порівняльно-історичному методі, залишені осторонь і замінені спостереженнями над складною, іноді безнадійною за своєю випадковістю графікою пам’яток» [там само].
Проведений вище аналіз наукових праць А.Ю.Кримського дозволяє твердити, що для нього давні писемні пам’ятки є пріоритетним джерелом вивчення мовної історії. Зрозуміло, що, за методологічними поглядами вчених Московської школи, А.Ю.Кримський – типовий представник «історичного» методу дослідження.
Спираючись на наявні наукові факти, визначимо, чи можна «історичний» метод в інтерпретації вчених Московської школи вважати «філологічним методом» у сучасному трактуванні.
«Історичний» метод і «філологічний метод» об’єднує те, що джерелом вивчення мовної історії для них виступають давні писемні пам’ятки. Проте в межах «філологічного методу» давні писемні пам’ятки діють як єдине джерело вивчення мовної історії, у той час як для «історичного» методу давні писемні пам’ятки є пріоритетним джерелом вивчення. Сучасні мовні (діалектні) дані представники «історичного» методу також використовували, хоч і дуже обмежено (див. вище). Здебільшого діалектні дані відіграють допоміжну, констатувальну роль: вони вказують, чи збереглося певне мовне явище в сучасних говорах.
З огляду на сучасний рівень знань, можна стверджувати, що представники «історичного» методу (О.І.Соболевський, А.Ю.Кримський, М.М.Каринський) відводять реконструкції порівняно невелику роль у своїх дослідженнях. Для О.І.Соболевського, А.Ю.Кримського, М.М.Каринського факти минулого мови наявні насамперед у давніх писемних пам’ятках; сучасні діалектні дані можуть тільки підтверджувати ті висновки, одержані дослідником шляхом вивчення пам’яток.
Відомо, що «філологічний метод» заснований на аналізі давніх писемних пам’яток. Враховуючи вищезазначені факти, «історичний» метод у трактуванні вчених Московської школи можна розглядати як «філологічний метод» у сучасному тлумаченні, доповнений зверненням до матеріалу сучасних говорів, для коректування свідчень давніх писемних пам’яток.
У сучасному мовознавстві критерієм розрізнення історичного і порівняльно-історичного методів є кількість досліджуваних мов [272, с. 105]. Проведене нами дослідження (див. 2.2) дозволяє твердити, що історичний (у сучасному значенні цього терміна) і порівняльно-історичний методи дослідження не протиставляються. Здебільшого компаративісти схиляються до того, що немає необхідності виділяти історичний метод як окремий метод дослідження. 
Отже, з огляду на сучасний рівень знань, А.Ю.Кримський – представник порівняльно-історичного методу дослідження.
Специфіка наукових праць А.Ю.Кримського полягає в тому, що провідною процедурою дослідження мовного матеріалу для нього був «філологічний метод» (див. таблицю 2.1).
Ілюстрацією «філологічного методу» в дослідженнях А.Ю.Кримського може слугувати вивчення ним наслідків занепаду редукованих ъ, ь. Спираючись на дані писемних пам’яток, А.Ю.Кримський у праці «Українська мова, звідкіля вона взялася і як розвивалася» [140] називав одним із перших наслідків занепаду редукованих ъ, ь подвоєння приголосних звуків, на зразок сучасного життя. Як приклад учений навів Ізборник 1073 р., де трапляється написання слів: Ілля, облишьшиє. За А.Ю.Кримським, це явище розпочалося вже в XI ст., а «в XIV віці цілком увійшло у норму, і одтоді в західномалоруському наріччі починається спрощення такого подвійного приголосного звука в один» (т’т’  >  т’) [140, с. 109].
У статті «Короткий нарис історії української мови» О.О.Шахматов також описував подвоєння приголосних, на яке вказував, розповідаючи про «добу спільнопівденноруської єдності» (XII ст.) [292, с. 43]. Учений пояснював це явище так: у південноруському наріччі після зникнення і «напівкороткого» в сполученні «приголосний + і + й» виникло сполучення «приголосний + й», після чого «й перейшов у j», а потім звук j асимілювався попередньому приголосному:  свинйа  > свинjа > свиння [там само, с. 46].
О.О.Шахматов зазначив, що подвоєні приголосні, які виникли «ще в спільномалоруську добу, зберігаються до цього часу в українських говірках (життя, весілля)». Та в частині говорів «давні приголосні скоротилися» (життя  >  житя) [там само, с. 74].
Певно, О.О.Шахматов не довіряв прикладам, що навів А.Ю.Кримський, оскільки вказав, що процес подвоєння відбувався у XII ст., а не в XI ст.
Звернемося до сучасних інтерпретацій цього процесу. На думку М.А.Жовтобрюха, «у пам’ятках давньоруської писемності кінця XII ст. – початку XIII ст. трапляються одиничні написання, які б можна розглядати як відбиття явища прогресивної асиміляції пом’якшений приголосний + j: в безаконьньи (Успенский сборник XII–XIII вв.). Проте правдоподібніше таке написання розглядати як описку, звичайне помилкове повторення сполучення літер нь. Очевидно, процес цієї асиміляції завершується не раніше другої половини XIII ст. У староукраїнських пам’ятках XIV ст. його наслідки зафіксовані вже безсумнівними свідченнями, хоч і не дуже часто: збожю (Вісліцький статут 1347 р.), осоуженню (Євангеліє Верковича XIV ст.). Починаючи з XV ст. і далі асиміляція пом’якшеним приголосним наступного j в писемних пам’ятках засвідчена вже досить численними прикладами: пєчатю (Грамота 1422 р.), с даню (Грамота 1434 р.) та ін.» [94, с. 209].
Отже, М.А.Жовтобрюх на основі загальнотеоретичних міркувань з урахуванням матеріалу давніх писемних пам’яток зробив висновок про те, що процес асиміляції звука j завершується не раніше другої половини XIII ст. Водночас А.Ю.Кримський на матеріалі лише Ізборника 1073 р. твердив, що подвоєння приголосних розпочалося ще в XI ст.
На нашу думку, судження А.Ю.Кримського виявилися непереконливими, бо сфера використання «філологічного методу» є досить обмеженою. Мовні явища, відновлені за писемними пам’ятками, обов’язково потребують підтвердження даними сучасного мовного стану. У процесі відтворення мовної історії абсолютна хронологія не завжди є точною, тому перевага надається відносній хронології (див. таблицю 2.1).
Працюючи над матеріалом статті «Українська мова, звідкіля вона взялася і як розвивалася» [140], не можна залишити без уваги міркування А.Ю.Кримського щодо «ствердіння» звука е. Учений висловив думку про те, що близько XIV ст. «затвердла» вимова звука е, тому замість нєбо, дєрєво, будємъ південноруське населення «рішуче» почало вимовляти небо, дерево, будем (тверді приголосні н, д, р та ін.). Однак такий «твердий» е в ненаголошеній позиції міг плутатися з ненаголошеним ы, іноді навіть з  у, о («мы, будумъ» – дуже звичайна форма в буковинських грамотах XIV–XV ст.ст.;  «бозо льсти» у Вислицькій грамоті 1393 р. = «безо льсти») [140, с. 112].
О.О. Шахматов на прикладі говірок теж зазначив, що в ненаголошених складах е переходить в и чи ы: укр. сило, нисе; галицьк. на другы сыло, вырытено і под. [292, с. 66]. Але він ніколи не вважав, що в ненаголошеній позиції е може плутатися з у та о.
Очевидно, судження А.Ю.Кримського стосовно змішування  е з у та о є непереконливими, і такі приклади в пам’ятках варто розглядати як описки, помилкове вживання букв у та о. Можливо, що такі написання є особливістю графіки цих пам’яток; вони спостерігаються в окремих випадках, а тому не можуть бути доказом існування фонетичного явища, описаного А.Ю.Кримським.
Отже, вивчення методології досліджень А.Ю.Кримського з огляду на сучасний рівень знань дозволяє нам зробити такі висновки: 1) А.Ю.Кримський – представник порівняльно-історичного методу дослідження; 2) специфічна риса наукових досліджень А.Ю.Кримського – перевага процедури «філологічного методу» над іншими різновидами реконструкції.
У контексті мовознавчої науки ХІХ ст. – початку ХХ ст. відбилися різні погляди лінгвістів на давні писемні пам’ятки. Зокрема, мовознавцями ХІХ ст. (О.Х.Востоковим, Ф.І.Буслаєвим, М.О.Максимовичем, І.І.Срезневським, П.О.Лавровським та ін.) писемні пам’ятки інтерпретувалися як важливе джерело вивчення історії мови. Ці вчені плідно використовували давні рукописи у своїх працях з історії східнослов’янських мов.
Як найважливіше джерело лінгвістичної реконструкції давні писемні пам’ятки виступають у працях одного із основоположників порівняльно-історичного методу – О.Х.Востокова. Зокрема, величезне значення мало введення ним у науковий обіг найдавнішої пам’ятки слов’янської писемності – Остромирова євангелія. Саме на основі цього рукопису О.Х.Востоковим були зроблені такі видатні відкриття, як розшифровка звукового значення юсів та єрів [62, с. 35].
Широко користуючись у своїх студіях даними писемних пам’яток, О.О.Потебня частіше, ніж його попередники, залучав матеріал сучасних говорів східнослов’янських мов. Значущість наукових результатів у працях ученого свідчила, зокрема, про ефективність вироблених ним прийомів лінгвістичної інтерпретації рукописного тексту і стимулювала подальші пошуки в студіях М.О.Колосова, П.Г.Житецького. Саме Харківською лінгвістичною школою було поставлене питання про пріоритетне джерело дослідження [там само].
Погляди О.О.Потебні розвивали О.І.Соболевський та О.О.Шахматов. Відомо, що О.І.Соболевський надавав пріоритетності давнім рукописам, у той час як О.О.Шахматов спирався, переважно, на матеріал сучасних діалектних даних.
Саме давні рукописи містять багатобічну інформацію про мовне минуле. Універсальність давнього рукопису визначила критичне ставлення  О.І.Соболевського та А.Ю.Кримського до сучасного говору. Однак значення говорів не заперечується, бо вони підтверджують свідчення писемних пам’яток, указуючи на те, що певні зміни збереглися до нашого часу.
Важливість давніх писемних пам’яток як джерела вивчення історії східнослов’янських мов визнавав і О.О.Шахматов. Як і О.І.Соболевський та А.Ю.Кримський, він плідно використовував дані давніх рукописів у своїх дослідженнях. Проте головним джерелом історії мови О.О.Шахматов уважав матеріал сучасних східнослов’янських мов у сукупності їх говорів, який складав основу лінгвістичних реконструкцій ученого.
Як зазначив В.А.Глущенко, для О.О.Шахматова давні писемні пам’ятки не завжди дають надійний матеріал для лінгвістичної реконструкції, бо спадковість письма, книжної мови приводили до перенесення з однієї пам’ятки в іншу звуків та форм, які вже не існували в живій вимові [62, с. 36]. Тому допоміжна роль в інтерпретації О.О.Шахматова належить писемним пам’яткам, а не діалектним даним. Свідченнями давніх рукописів перевіряються висновки, зроблені на основі вивчення сучасних говорів.
Важливими напрямами дослідження давніх рукописів у лінгвістичній історіографії були врахування їх жанрової різноманітності та вивчення орфографічних традицій [там само, с. 37]. Деякі мовознавці (О.І.Соболевський, М.М.Каринський) розглядали світські та церковні пам’ятки як рівноправні джерела лінгвістичної реконструкції. Їх опоненти (О.О.Шахматов, Є.Ф.Будде, Б.М.Ляпунов) вважали, що найціннішими є світські пам’ятки, насамперед грамоти: їх мова найбільш близька до розмовної, у них менше відбивається вплив орфографічних традицій. Дискусія О.О.Шахматова та М.М.Каринського щодо вивчення традицій різних шкіл письма показала складність графіко-орфографічних явищ: частина їх може інтерпретуватися як відбиття власне східнослов’янських мовних фактів та як наслідок, а також як наслідок впливу південнослов’янських оригіналів. Урахування жанрової специфіки пам’яток набуває тут першорядного значення [62, с. 37].
Відомо, що А.Ю.Кримський, вивчаючи, зокрема, історію фонетичних особливостей української мови, також наголошував на важливості свідчень насамперед світських творів, тобто грамот (див. 4.1).
Учені Казанської лінгвістичної школи також надавали перевагу даним, здобутим із спостережень над «живими» мовами та діалектами (порівняно з фактами, відбитими в пам’ятках писемності різних епох). Саме звернення до «живих» мов, ретельне вивчення їх на всіх рівнях мало за мету пізнати мову, закономірності її розвитку [219, с. 63].
Так, на думку І.О.Бодуена де Куртене, «за пам’ятками ніколи не можна робити висновки повністю про мову відповідного часу, і дані, здобуті з їх дослідження, потрібно доповнювати розглядом будови та складу цієї мови в сучасному стані, якщо він існує, а якщо ні, то через посередництво дедуктивних міркувань і порівняння з іншими мовами» [11, с. 265].
Не можна залишити поза увагою полеміку мовознавців Казанської лінгвістичної школи, пов’язану з висунутим молодограматиками закликом досліджувати «живі» мови, інтерес до вивчення яких був зумовлений різними причинами [82, с. 90]. Молодограматики вбачали в «живих» діалектах виявлення життєздатності звукових законів та аналогії, які вони догматично тлумачили, а І.О.Бодуена де Куртене «живі» мови (діалекти) приваблювали можливістю «дослідити зв’язок явищ, причин їх змін, усю сукупність факторів, які керують життям мови»; у сучасному мовному матеріалі він відрізняв «пережитки минулого та зародки майбутнього» [296, с. 86].
Щодо вивчення розвитку мовних даних за давніми рукописами, то історія лінгвістичних учень свідчить про вдосконалювання процедури «філологічного методу», яке йшло в напрямі від іноді прямолінійного трактування написань (О.І.Соболевський, А.Ю.Кримський) до витонченого аналізу графіко-орфографічних явищ (О.О.Шахматов, Л.Л.Васильєв) [62, с. 37].
Для лінгвістів 20-30-х рр. характерне використання як діалектних даних, так і матеріалу давніх рукописів. Зокрема, І.Свєнціцьким давні писемні пам’ятки інтерпретовано як джерело, що «здебільшого тільки розширює об’єм предмета досліду, але не змінює суті нашого знання про національну мову» [221, с. 122], однак не можна ігнорувати той факт, що «видозмінні, наголосові, складеневі й словарні особливості деяких говорів сучасної української мови можна в значній частині пояснити лише даними мови пам’яток національного письменства» й тим самим «встановити похідний зв’язок між мовою сучасності та мовою давнини» [там само].

Висновки

1. У науковій літературі існують різні погляди на методологію досліджень А.Ю.Кримського. За спостереженнями М.А.Жовтобрюха, лінгвістична  спадщина вченого ґрунтується на даних, добутих порівняльно-історичними дослідами. Водночас у трактуванні вчених Московської школи А.Ю.Кримський постає як представник «історичного» методу дослідження. 
2. У сучасній компаративістиці історичний і порівняльно-історичний методи дослідження не протиставляються. Здебільшого вчені схиляються до того, що немає необхідності виділяти історичний метод як окремий метод дослідження. Розмежування двох лінгвогенетичних методів – історичного і порівняльно-історичного – це, по суті, протиставлення процедур внутрішньої реконструкції і «філологічного методу» процедурі реконструкції зовнішньої.
3. Найбільш повне уявлення про історичний розвиток як конкретної мови, так і мовної групи формується лише за умов, коли всі три різновиди реконструкції (зовнішня, внутрішня, «філологічний метод»), що діють у межах порівняльно-історичного методу, органічно взаємодіють. Тому А.Ю.Кримського доцільно вважати представником порівняльно-історичного методу. У дослідженнях вченого процедура «філологічного методу» є пріоритетною серед інших різновидів реконструкції.
4. «Історичний» метод (у трактуванні вчених Московської лінгвістичної школи) і «філологічний метод» (у сучасному тлумаченні цього терміна) об’єднує те, що джерелом вивчення мовної історії для них виступають давні писемні пам’ятки. Проте в межах «філологічного методу» давні писемні пам’ятки діють як єдине джерело вивчення мовної історії, у той час як для «історичного» методу давні писемні пам’ятки є пріоритетним джерелом вивчення, а діалектні дані відіграють допоміжну роль.
5. Історія лінгвістичних учень (ХІХ ст. – початок ХХ ст.) свідчить про вдосконалювання процедури «філологічного методу», яке йшло в напрямі від іноді прямолінійного трактування написань (О.І.Соболевський, А.Ю.Кримський) до витонченого аналізу графіко-орфографічних явищ (О.О.Шахматов, Л.Л.Васильєв).

РОЗДІЛ 3
ПРОБЛЕМА ПОХОДЖЕННЯ УКРАЇНСЬКОЇ МОВИ 
 В ІНТЕРПРЕТАЦІЇ  А.Ю.КРИМСЬКОГО

3.1. Спільнослов'янська та «спільноруська» прамови в науковій концепції А.Ю.Кримського

Проблема походження східнослов’янських мов посідає значне місце в лінгвістичних дослідженнях А.Ю.Кримського. Відомо, що вчений ретельно вивчав мовні явища найдавнішого періоду в історії східнослов’янських мов, представленого писемними пам’ятками XI – XIV ст.ст. Крім того, праці А.Ю.Кримського містять опис тих дивергентних процесів на східнослов’янському мовному ґрунті, які зрештою спричинилися до виникнення трьох східнослов’янських мов.
Погляди А.Ю.Кримського на походження й розвиток східнослов’янських мов, зокрема української, представлені в таких наукових працях, як «Украинская грамматика» [146], «Українська мова, звідкіля вона взялася і як розвивалася» [140], «Історія української мови [Машинопис]» [134], «Филология и погодинская гипотеза» [147] та ін.
Як відомо, мовознавець підходив до питання походження східнослов’янських мов традиційно. За А.Ю.Кримським, усі слов’янські мови походять із спільнослов’янської прамови. Учений підтримав ідею спільноруської прамови, яка виділилася зі спільнослов’янської мови. Зокрема, А.Ю.Кримський відзначив, що в початковий період історії східнослов’янських мов «могла бути одна спільноруська мова, не малоруська і не великоруська» [147, с. 26].
Важливим видається той факт, що в ХІХ ст. О.Х.Востоков висунув принципово важливу тезу щодо можливої реконструкції системи спільнослов’янської (у сучасній термінології – праслов’янської) мови шляхом детального дослідження і порівняння слов’янських мов та діалектів [30, с.  7]. Цю прадавню слов’янську мову О.Х.Востоков уявляв собі як групу дуже близьких один одному діалектів, якими розмовляли окремі слов’янські племена, що легко розуміли одне одного. На думку вченого, кожна нова слов’янська мова і кожний діалект зберегли певні особливі, утрачені іншими, слова, закінчення та звуки їх спільної прамови (тобто спільнослов’янської). Про це свідчить зіставлення їх граматик і словників з писемними пам’ятками, що лишилися від давньої мови [30, с. 13-15]. Як підкреслив Л.А.Булаховський, ця теза сприяла подальшому ґрунтовному вивченню слов’янських мов [23, с. 195].
З визнання спільнослов’янської мови виходив і М.І.Надєждін. Звернувшись до проблеми виникнення й постання «руського» народу та його мови, учений висловив думку про мову як ознаку народності [174, с. 67-68].
А.Ю.Кримський підтримав тезу про існування в минулому спільноруської прамови як родоначальника східнослов’янських мов, яка виділилася зі спільнослов’янської прамови. Учений неодноразово підкреслював, що історія східнослов’янських мов бере початок з існування в минулому «спільноруської» мови, з якої пізніше виділилися українська, білоруська , російська мови [147, с. 26].
Теза про існування спільноруської прамови як мови, з якої походять усі інші «руські наріччя» (східнослов’янські мови), була вихідною для А.Ю.Кримського, як і для переважної частини лінгвістів XIX ст. – початку XX ст. (О.Х.Востокова, М.І.Надєждіна, М.О.Максимовича, І.І.Срезневського, П.О.Лавровського, О.О.Потебні, П.Г.Житецького, М.О.Колосова, П.Ф.Фортунатова, О.О.Шахматова, М.М.Дурново, Б.М.Ляпунова, О.І.Соболевського та ін.) [30, с. 7-8; 174, с. 263-276; 161, с. 99-102; 241, с. 29-33; 154, с. 21, 128; 155, с. 236, 263-264; 208, с. 3, 14; 210, с. 10, 12; 87, с. 271; 127, с. 267; 289, с. 1; 85, с. 241- 251; 157, с. 165-166; 236, с. 1].
Зокрема, за словами М.О.Максимовича, давньоруська («спільноруська») мова не є чимось абстрактним і загальним; у ній «уже з давніх-давен існували свої великі чи малі особливості, які й були корінною, внутрішньою причиною місцевих різновидів у мові руській» [161, с. 139].
Виходячи з визнання спільносхіднослов’янської мовної єдності [206, с. 138-140], О.О.Потебня дотримувався концепції утворення східнослов’янських мов із «спільноруської» та глибоко вивчав найважливіші фонетичні риси «спільноруської єдності» [там само]. Так, О.О.Потебня заперечував М.О.Колосову [210, с. 3, 14],  який  вважав особливостями «спільноруської» мови перехід h > е, взаємозаміну звуків у та в, перехід напружених редукованих в о та е [128, с. 14, 35-45].
«Спільноруська» мова, на думку П.Г.Житецького, не була єдиною [87, с. 31]. Вона поділялася на племінні говори полян, деревлян тощо, при цьому кожне східнословянське племя первісного літопису мало свій діалект [там само, с. 270]. Цю тезу піддав критиці О.О.Потебня: «розселення на великих просторах може спричинити розрізнення в мові, але само по собі не свідчить про існування цієї відмінності» [212, с. 13]. Проте, як зазначив Л.А.Булаховський, припущення О.О.Потебні про монолітність «спільноруської» мови до утворення руської держави (Київської Русі) є хибним [23, с. 111-113].
Характерно, що предметом наукових дискусій у другій половині ХІХ ст. було не стільки положення про існування у минулому «спільноруської» прамови, скільки наявність у ній тих чи інших явищ, які спричинили розвиток «руських» мов [206, с. 1-35, 44-54, 100; 212, с. 3-14].
Наукою давно визнано, що «О.О.Шахматов був першим ученим, який створив загальну картину походження та розвитку східнослов’янських народностей та їх мов, починаючи від їх давніх індоєвропейських предків й закінчуючи сучасністю» [265, с. 99].
На думку О.О.Шахматова, між спільнослов’янською і «спільноруською» добою існував період єдності південно- і східнослов’янських мов. Проте, як зазначав мовознавець, ця доба «спільного життя південного та східного слов’янства, що відокремилося від західнослов’янської гілки», тривала недовго [292, с. 33]. 
Існування «спільноруського» періоду в історії формування східнослов’янських мов О.О.Шахматов відстоював, зокрема, у своїй рецензії на працю А.Ю.Кримського «Украинская грамматика»: «великоруси, білоруси і малоруси жили однією спільною сім’єю, говорили однією спільною мовою (звичайно, з діалектними місцевими відмінностями, які, однак, відповідали тому діалектному розділу руської сім’ї, котре бачимо тепер)» [277, с. 141].
Точку зору О.О.Шахматова поділяли інші представники Московської школи: Є.Ф.Будде, М.М.Дурново, С.М.Кульбакін, В.К.Поржезинський та ін. Ці мовознавці стверджували, що спільнослов’янська сім’я мов виділила із себе мову спільносхіднослов’янську і що великоруська, білоруська й «малоруська» мови виділилися вже з цієї прамови, а не безпосередньо з прамови спільнослов’янської. Це твердження обґрунтовувалося насамперед великою кількістю спільних усім «руським» говорам ознак. Але схожі явища наявні й в інших слов’янських мовах.
Аналізуючи шахматовську концепцію походження східнослов’янських мов, Л.А.Булаховський дуже скептично ставився до можливості реконструкції стародавніх східнослов’янських діалектів. Учений вважав, що після розпаду спільнослов’янської мови давньоруська мова в усьому суттєвому була єдиною, і ніяких особливих східнослов’янських племінних діалектів не існувало [23, с. 167-190].
Г.П.Півторак відзначав, що, хоча шахматовський поділ за фонетичними ознаками східнослов’янської мовної єдності на три гілки (наріччя) – «південну (протоукраїнську), північну (основа північного наріччя російської мови) і східну – середньоруську (попередник південноруського наріччя і  - разом з північними говорами південного наріччя – білоруської мови) – вважається нині значною мірою суб’єктивним, а принципи цього поділу недостатньо обґрунтованими [23, с. 172; 192, с. 42-43], наведені ним численні мовні факти збуджували уяву не одного покоління і спонукали до нових шукань» [265, с. 12].
За спостереженнями О.Л.Жихарєвої, у науковій концепції О.І.Соболевського відбито подвійне походження слов’ян, а саме: слов’яни мають не одного, а двох предків (балто-слов’янські та скіфські племена) [89, с. 7]. Ця обставина, на думку вченого, пояснює, чому стародавні письменники нічого не сповіщають нам про слов’ян до нашої ери і чому слов’яни з’являються на історичній арені тільки починаючи з перших століть нашої ери (тобто слов’яни – нова етнічна одиниця) [там само].
О.І.Соболевський визнавав як спільнослов’янську, так і спільносхіднослов’янську  («спільноруську») етнічну та мовну єдність у минулому [234, с. 1-2]. Більше того, російський мовознавець уважав сучасну йому «руську мову» єдиною, включаючи в поняття «руська мова» сукупність усіх східнослов’янських діалектів; на думку О.І.Соболевського, «руська мова» складається з трьох наріч: великоруського, «малоруського» та білоруського [там само].
Проте не всі вчені визнавали «спільноруську» прамову.  Зокрема, Ф. Міклошич не відкидав близькості «руських мов», проте не бачив необхідності робити висновок щодо існування «спільноруської» прамови в минулому [303].
О.М.Огоновський, наголошуючи на відмінностях української мови від російської, вважав «спільноруську» прамову зайвою абстракцією [304, с.  3, 13]. За словами вченого, українську мову слід зближувати з церковнослов'янською, але не з російською [там само, с. 127-128].
С.Й.Смаль-Стоцький припускав, що «великоруси» та «малоруси» виділилися із східної половини спільнослов’янської сім’ї. За С.Й.Смаль-Стоцьким, спільнослов’янська мова не була монолітною, вона була діалектно розчленованою [227, с. 17]. Отже, С.Й.Смаль-Стоцький генетично зближував українську мову із сербською й виводив українську мову безпосередньо із спільнослов’янської. На прикладі української мови дослідник відстоював одноступеневий розвиток східнословянських мов: спільнослов’янська → українська.
Так само вважав Є.К.Тимченко [249, с. 41].
Відзначимо, що ранні погляди П.О.Бузука, тобто визнання ним  «спільноруської прамови», викликали критику В.М.Ганцова. У рецензії на працю  П.О.Бузука «Коротка історія української мови» [19] В.М.Ганцов твердить, що на цю теорію треба дивитися лише як на теорію, яку одні лінгвісти приймають «як гаданий етап в історичному розвою східних слов’янських мов», а інші відкидають  як штучну, нереальну [34, с. 254]. 
Важливими є висновки, до яких П.О.Бузук приходить пізніше у книзі «Нарис історії української мови»: «праруська», або «прасхіднослов’янська» мова, яка є продуктом застосування до матеріалу історії східнослов’янських мов теорії «родовідного дерева», є науковою фікцією [20, с. 23].
Погляди К.Т.Німчинова, як і П.О.Бузука, зазнали еволюції щодо визнання «спільноруської» прамови. У праці «Український язик у минулому й тепер» [182] учений, хоч і з деякими застереженнями, визнавав існування «спільної праруської мови», або «праязика східнослов’янського як діалекта праслов’янського язика» [182, с. 42, 53]. Пізніше погляди К.Т.Німчинова зазнали значних змін: учений відмовився від ідеї «спільноруської» мови, яка, на його думку, завдала найбільшої шкоди «у справі історичного вивчення мов східнословянської гілки» та «об’єктивного розуміння фактів» [243, с. 96-100].
Твердження про «спільноруську прамову» пізніше заперечував Ю.Шевельов. Учений називав цю мову фікцією, міфом. Українська мова, за словами дослідника, «постала з прасловянської, формуючись від VI ст. до ХVI ст., і найкращий учений не визначить дня її народження» [293, с. 204]. Як уважав Ю.Шевельов, концепція О.О.Шахматова «не витримала випробування часу» [там само].
Цікавими є твердження сучасних лінгвістів. Наприклад, В.М.Русанівський вважає, що «говорити про єдину давньоруську народнорозмовну мову як про своєрідну прамову всіх нинішніх східнослов’янських, очевидно, не доводиться, проте давньоруська літературна мова, звичайно, була» [216, с. 3].
За спостереженнями Г.П.Півторака, «давньоруський етномовний масив ніколи не був суцільним діалектним монолітом, і більшість діалектних рис, що згодом стали розрізнювальними особливостями української, російської та білоруської мов, сформувалися в основному протягом VI – XIII ст.ст.» [191, с. 9]. 
На думку О.О.Тараненка, заперечувати існування «на рубежі І – ІІ тисячоліть н. е.» певного східнослов’янського мовного угруповання «немає ніяких підстав»; складність проблеми полягає у визначенні характеру цієї мовної спільності [246, с. 37-38].
Отже, сучасні українські дослідники визнають неспроможність традиційної концепції єдиної давньоруської мови.
 Різноманітні, а іноді й полярно протилежні думки про місце і час формування східнослов’янських народів та їхніх мов, у тому числі й української, пояснено насамперед відсутністю в ХІХ ст. – першій половині ХХ ст. достатньої кількості необхідних наукових фактів [182, с. 8]. 
А.Ю.Кримський ніколи, на відміну від деяких його сучасників (С.Й.Смаль-Стоцького, Є.К.Тимченка, В.М.Ганцова, К.Т.Німчинова, П.О.Бузука та ін.) [305, с. 493; 249, с. 40; 34, с. 254; 177, с. 82-83; 20, с. 5], не заперечував спільного давньоруського періоду в історії східнослов’янських мов, який він називав спільносхіднослов’янським [92, с. 36].
Визнаючи «спільноруську» прамову, вчений розподіляв період східнослов’янської мовної єдності на три етапи, а саме: 1) доба виникнення мови східних слов'ян (VI–IX ст.ст.), що не засвідчена писемними пам’ятками; 2) доба спільноруської мовної єдності (X–XI ст.ст.), до якої належать зафіксовані в писемних пам’ятках діалектні відмінності; 3) доба активних дивергентних процесів на східнослов’янському мовному терені (XII–XIV ст.ст.), результатом яких було виникнення трьох окремих східнослов’янських мов (XIV ст.) [140, с. 94-105].
Доведемо «традиційність» поглядів А.Ю.Кримського на проблему східнослов’янського глотогенезу, залучаючи конкретний історико-мовний матеріал.
За словами вченого, у передісторичну добу (VI – IX ст.ст.) мова всіх східних слов’ян була, безумовно, єдиною та відрізнялася від «південнослов’янської та західнослов’янської мов» такими рисами [140, с. 95]: повноголоссям; наявністю африкат д⁀ж  та ч на місці спільнослов’янських сполучень tj, dj та kt, gt перед голосними переднього ряду; о на початку слова відповідно до старослов'янського jе [там само]. Наприкінці періоду своєї єдності в мові східних слов’ян відбулася деназалізація носових голосних [140, с. 95].
На зазначені А.Ю.Кримським «спільноруські» звукові явища вказували ще мовознавці «дошахматовського» періоду, зокрема О.Х.Востоков, М.О.Максимович, І.І.Срезневський, П.О.Лавровський, О.О.Потебня, П.Г.Житецький, О.І.Соболевський та ін. [89, с. 7-9]. Однак проблему східнослов’янського глотогенезу «дошахматовські» дослідники розглядали здебільшого схематично, «мимохідь», у зв’язку з вивченням історії фонетичної та (менше) морфологічної будови східнослов’янських мов [там само, с. 1].
Важливо, що саме О.О.Шахматов висунув загальну наукову теорію походження й розвитку східнослов’янських народів та їх мов, починаючи з давніх індоєвропейських предків і закінчуючи сучасністю.
У шахматовській концепції «спільноруська» прамова – це спільносхіднослов’янська мова раннього періоду, а давньоруська мова є спільносхіднослов’янською мовою пізнього (писемного) періоду [70, с. 127]. Зазначимо, що О.О.Шахматов, на відміну від А.Ю.Кримського, більш докладно характеризував звуковий склад «спільноруської» мови [292, с. 20-21; 287, с. 108-160].
Нечіткість позиції А.Ю.Кримського виявлено у визначенні історичних меж існування доби східнослов’янської мовної єдності. Про закінчення цієї доби, як підкреслив учений, «можна будувати самісінькі здогади» [140, с. 95].
А.Ю.Кримський погодився з думкою О.О.Шахматова про те, що «розпад східнослов’янських племен та їх мови відноситься (у своєму поступовому ході) до VII та VIII століть; імовірно, до IX ст. відбувається (як завершення процесу) розпад єдиного «руського племені» на три «племінні групи»: південну, північну та східну» [там само]. Проте, твердив А.Ю.Кримський, ще «не тільки в VII–VIII ст.ст., а навіть у IX ст., коли варяги заснували на східнослов’янській території «руську» державу, єдність мови всіх східнослов’янських племен ще не було порушено нічим практично дуже великим» [там само]. Уже в цей час окремі говірки трьох східнослов’янських груп повинні були мати дуже характерні риси, але «будь-якого обопільного нерозуміння поміж ними в IX ст. ми припустити не сміємо. Адже під ті часи взагалі всі слов’яни, навіть цілком різних слов’янських груп, ще не відчували хоч трохи сильної несхожості між слов’янськими мовами» [там само].
Відмінності між говорами трьох східнослов’янських груп IX ст. «могли являти собою лише такі відмінності, які можуть бути між говорами однієї й тієї ж мови, коли вона розкидана на великому просторі» [140, с. 96]. Зокрема, визначення одного і того ж поняття різними словами на  півночі та на півдні: такі слова, як баня («купол»), повонь  («водяний розлив») та ін. [там само].
А.Ю.Кримський звернув увагу на те, «що відносно IX віку будь-які філологічні міркування про тип староруських наріччів та про ступінь їхнього взаєморозуміння чи взаємонерозуміння не носять характеру безпечної точності, бо ж написаних даних од IX віку ми не маємо» [там само, с. 97].
З погляду вченого, дослідження «малоруських» та «великоруських» ознак для достовірності «доводиться мимоволі починати аж з XI ст.», бо «південноруські книги так само, як і книги північноруські, дійшли до нас тільки з часів Володимирових дітей XI ст.» [там само].
Аналіз давніх пам’яток XI ст. дає змогу А.Ю.Кримському виділити такі основні риси «південноруської» мови1 (див. табл. 3.1, 3.2, 3.3, 3.4).
Таблиця 3.1
Фонетичні риси «південноруської» мови XI ст.
Вокалізм	Основні мовні ознаки	Приклади	Джерело дослідження	Бібліографічні покликання	
	1) збіг і та  ы	неправди (неправды), сии 
(сыи),
 осырh ю (осиротію) тощо	Ізборник     Святослава 1073 р.

Ізборник Святослава
1076 р.
	[140, с. 98; 
146, с.  208ι-208σ]	
	2) ĕ (h) > і	ниции (нhции), 

пити въ миру (въ мhру), 

стины (стhны) тощо	Ізборник Святослава 
1073 р. 
Ізборник Святослава 
1076 р. 

Слова Григорія Богослова ХІ ст.	[140, с. 98-99; 
146, с. 208δ-208σ]	
	3) е > ä 
     
     е > ö
     е > ë	жития» (житие), 

жона (жена),

ничосо (ничесо) тощо	Ізборник Святослава
1073 р.
Ізборник Святослава 
1076 р.
Слова Григорія Богослова XI ст.	[140, с. 99; 
146, с. 192-194, 199-200]	
	4) о > у
     
     о > а
  (о стоїть у ненаголошеній позиції)	уружье (оружье) 

панахида (панохида) та ін.	Ізборник Святослава
1073 р.
Студійський Устав
1193 р.	[140, с. 99-100; 146, с. 241-243, 256, 457-459]	

_________________________________
           1 У цьому разі А.Ю.Кримський вживає терміни мова та наріччя недиференційовано.

Продовження табл. 3.1
        Консонантизм	Основні мовні ознаки	Приклади	Джерело дослідження	Бібліографічні покликання	
	5) в > у	уредь (вредь) тощо	Ізборник Святослава
1073 р.	[140, с. 100; 
146, с. 110-111]	
	6)  г (g) > γ	ходь (годь) тощо	Слова Григорія Богослова ХІ ст.	[140, с. 100-101; 146, с. 118-121]	
	7) ствердіння р	цару (царю), кумира (кумиря) тощо	Ізборник Святослава
1073 р.	[140, с. 101;
146, с. 86-87]	

Таблиця 3.2  
Морфологічні риси «південноруської» мови XI ст. (форми іменників)
    Архаїчні форми	Основні риси	Приклади	Джерело
дослідження	Бібліографічні покликання	
	1) чергування г // з, к  // ц, 
 х // с та флексія -і
у формах давального,
місцевого відмінків
однини 	на дорозі,
дівці,
в кожусі
тощо

	діалектні
дані

	[140, с. 101]

	2) форма кличного
відмінка однини	дівко,
чоловіче,
коню тощо	діалектні
дані
	[140, с. 101]

	3) флексія -ові
у формі давального
відмінка однини для
ім. ч. р.	духови
(духовh)
тощо

	Слова Григорія Богослова
XI ст.	[140, с. 101]	
	4) форма
власних і
загальних
ім. ч.р. на  -о	Петро,
Пауло,
Василько,
дядько тощо	Ізборник Святослава
1073 р.
Начальний літопис

	[140, с. 102]

	

Продовження табл. 3.2
Новоутворення	Основні риси	Приклади	Джерело
дослідження	Бібліографічні покликання	
	5) непослідовне
вживання форм
давального й місцевого
відмінків однини	 о жестосрьдуму
Фараосу тощо
	Слова Григорія Богослова
XI ст.

	[140, с. 102]	
	6) форма родового
відмінка множини для
ім. ч. р. на -евъ	врачевъ,
молевъ,
дьждевь,
плачевь
тощо

	Ізборник Святослава
1073 р.
Слова Григорія Богослова
XI ст.

	[140, с. 102]

	

Таблиця 3.3
 
Морфологічні риси «південноруської» мови XI ст. (дієслівні форми)

Основні форми дієслів	Приклади	Джерело дослідження	Бібліографічні покликання	
1) форма інфінітива на -овати	роспытовати, бовати,
описовати тощо	Ізборник Святослава 1073 р.
Слова Григорія Богослова XI ст.	[140, с. 103]	
2) форма 3-ої особи множини (теперішній час) на -ать	вони біжать тощо	Ізборник Святослава 1073 р.	[140, с. 103]	
3)    зникнення 
флексії  -ть у формі 3-ої особи однини (теперішній та майбутній час)	він бере,

він буде тощо	Ізборник Святослава 1073 р.
Слова Григорія Богослова XI ст.	[140, с.104]	
4) наявність дієслів єсть, є у формах 1-ої та  2-ої осіб (теперішній час)	мы повелhни є,
ты чисть єсть тощо	Ізборник Святослава 1073 р.
Слова Григорія Богослова XI ст.	[140, с. 104]	

Продовження табл. 3.3

Основні форми дієслів	Приклади	Джерело дослідження	Бібліографічні покликання	
5) вживання допоміжного дієслова имамь у формі майбутнього часу	знати имамь тощо	Ізборник Святослава 1073 р.	[140, с. 104-105]	
6) форма 3-ої особи однини на -въ (минулий час)	онь є собравъ тощо	Ізборник Святослава 1073 р.	[140, с. 105]	
7) дієприкметникові форми на -аний	посажаний, скінчаний тощо	Ізборник Святослава 1073 р.	[140, с.105]	

        Таблиця 3.4
 
             Синтаксичні риси «південноруської» мови XI ст.

Особливості синтаксису	Приклади	Джерело дослідження	Бібліографічні покликання	
1) вживання «безсуб’єктних» речень, де присудок виражений формою дієслова на -но,  -то	имъ     же     є поручено стройтъ

медъ дано бысть Богомъ тощо
	Ізборник Святослава 1073 р.

Ізборник Святослава 1076 р.	[140, с. 105]	
2) вживання у реченнях зворотної форми дієслова на -сь	инъ би явилъсь тощо	Слова Григорія Богослова XI ст.	[140, с. 106]	

О.О.Шахматов у рецензії на «Украинскую грамматику» А.Ю.Кримського підкреслив, що історик української мови мав би докладніше охарактеризувати «спільноруську» прамову, зокрема її звуковий склад. Це дозволило б створити міцний фундамент, на якому слід будувати історію східнослов’янських мов. Брак такого фундаменту в праці А.Ю.Кримського спричинив до того, що українська мова «представлена в ній мовою без роду, без племені» [277, с. 143].
Близькою до поглядів О.О.Шахматова була позиція І.Свєнціцького, який дорікав А.Ю.Кримському, що дослідник «не дооцінював тих зв’язків рідної мови з великоруською і білоруською, що давали основу до окреслення  очевидного споріднення усіх трьох мов у руській або східнослов’янській громаді» [221, с. 125].
На думку О.О.Шахматова, ні доісторичне минуле, ні багатовікова історія, ні сучасний стан «малоруської» мови повністю не розкриті в дослідженні А.Ю.Кримського, оскільки «автор спрямував увагу здебільшого на вивчення філологічних даних пам’яток південноруської писемності» [277, с. 144]. Далі О.О.Шахматов наголосив на тому, що важко вивчати фонетичні явища «малоруської» мови, не з’ясувавши склад «спільноруської» мови [там само, с. 144-145].
Суттєвий недолік «Украинской грамматики» О.О.Шахматов бачив у тому, що А.Ю.Кримський робив орфографічні дані «вихідною точкою у своїх міркуваннях» [там само, с. 153], а, отже, ставився до пам’яток недостатньо критично [там само, с. 144].
За словами О.О.Шахматова, наукова термінологія не знає ні твердих, ні м’яких голосних; фонетика розрізняє голосні заднього, середнього й переднього ряду. Тому, з погляду науки, розглянуті А.Ю.Кримським явища (історія українського звука е. – К.Т.) залишилися зовсім нез’ясованими [там само, с. 148].
Спираючись на вищезазначені факти, основними недоліками А.Ю.Кримського О.О.Шахматов вважав: 1) ігнорування питання про доісторичне минуле української мови, її взаємозв’язки з російською та білоруською мовами; 2) дослідження історії мови на основі орфографічних даних, що призводить до низки ускладнень у вивченні мовних явищ; 3) вживання нечіткої термінології в характеристиці звуків.
Аналізуючи названі праці А.Ю.Кримського, П.О.Бузук приєднався до зауважень О.О.Шахматова. Так, у рецензії на статтю «Українська мова, звідкіля вона взялася і як розвивалася» П.О.Бузук робить акцент на тому, що ця праця «в значній своїй частині повторює погляди, які відбито в «Украинской грамматике» та інших дослідженнях А.Ю.Кримського» [16, с. 140]. Тому актуальними є ті закиди, які було подано О.О.Шахматовим в рецензії на «Украинскую грамматику» [там само].
На думку П.О.Бузука, А.Ю.Кримський «занадто велике значення надає свідченням старих південноруських пам’яток і бачить в деяких рисах пам’яток XI ст. (ствердінні р, плутанині ы та і тощо) відбиття живої південноруської мови того часу; між тим тут вплив старослов’янських оригіналів» [там само].
На нашу думку, недоліки, на які вказує О.О.Шахматов, є суттєвими і заслуговують уваги під час аналізу поглядів А.Ю.Кримського на походження східнослов’янських мов, зокрема української. Важливим є той факт, що А.Ю.Кримський не дав точного визначення меж існування спільного східнослов’янського, чи давньоруського, періоду в розвитку української мови. Про це свідчить аналіз лінгвістичних текстів ученого.
У ранніх працях мовознавця, присвячених історії української мови, розпад «спільноруської» мовної єдності датується часом після XII ст. Так, характеризуючи Ізборники Святослава 1073 і 1076 рр., А.Ю.Кримський зазначив: «Обидва вони належать до того періоду, коли руська мова, власне, ще не розпалася на наріччя великоруське, малоруське» [147, с. 68]. За словами вченого, «доводиться погодитись із зауваженнями О.О.Шахматова, що в XI ст. і XII ст. не можна ще говорити про повне відособлення великоруського наріччя, бо найістотніших рис малоруського наріччя (ô, ê) тоді ще не було» [там само].
Проте в низці наукових праць А.Ю.Кримський говорив, наприклад, про «наших малоруських предків XI ст.» [146, с. 92], а в деяких розвідках викладав історію української літературної мови від XI ст. [140, с. 97]. Зокрема, учений твердив, що «мова Наддніпрянщини та Червоної Русі XI ст. – це цілком рельєфна, певно означена, ярко-індивідуальна одиниця» [там само, с. 107]. За словами А.Ю.Кримського, ця мова мала здебільшого всі сучасні «малоруські» особливості [там само].
Нечіткістю в датуванні виникнення східнослов’янських мов пояснюється той факт, що окремі фонетичні процеси, спільні для всіх східнослов’янських діалектів, розглянуті вченим ізольовано, як властиві лише українській мові (перехід е > о тощо).
Отже, А.Ю.Кримський не завжди чітко відокремлював «спільноруські» звукові явища від власне українських, не завжди брав до уваги ту вихідну основу, на якій формувався український вокалізм і консонантизм. Наприклад, 
у висвітленні ним питання про розвиток консонантизму ХІ ст. знаходимо таку тезу: «Сучасний малоруський консонантизм мало в чому істотно віддалився від київсько-переяславсько-чернігівського консонантизму XI ст.» [146, с. 130].
Характеризуючи консонантизм XI ст., А.Ю.Кримський, зокрема, зазначив: «Перед добою падіння глухих голосних звуків... м’якими у малорусів або, хоч, напівм’якими були навіть губні сполучення бе, пе, ве, ме...» [там само, с. 194]. Тим самим, А.Ю.Кримський визнавав «відтінки» звуків, але не надавав їм тієї ваги, як О.О.Шахматов та інші вчені Московської лінгвістичної школи.
Як уже було зазначено, для лінгвістичних досліджень ученого характерні певні термінологічні особливості (див. вище). До них належить також визначення А.Ю.Кримським мови київських і галицьких пам’яток XI ст.: це  не «малоруська» і не українська, а «південноруська» мова, у якій «можна пізнати прямого предка сьогочасної малоруської мови» [140, с. 107]. Проте цей термін уживався непослідовно, відбиваючи методологічну нечіткість позицій ученого в цих питаннях.
Отже, дослідження А.Ю.Кримським «південноруської» мови IX–XI ст.ст. частково є однобічним, бо її риси характеризують лише декілька основних пам’яток XI ст. [140, с. 126], хоча відомо, що вчений залучав також давні писемні пам’ятки XII–XIII ст.ст. [там само, с. 127].

3.2. Утворення української мови в інтерпретації А.Ю.Кримського

Без сумніву, у дослідженнях А.Ю.Кримського східнослов’янський мовний терен не є монолітним: у ньому  активно відбуваються важливі дивергентні процеси, які зрештою спричинилися до виникнення трьох східнослов’янських мов. А.Ю.Кримський розглядав процес формування української мови, починаючи з XI ст., оскільки цей період проілюстрований фактами з давніх писемних пам’яток (пріоритетного джерела вивчення історії мови для А.Ю.Кримського. – К.Т.).
За словами А.Ю.Кримського, «південноруська» (протоукраїнська. – К.Т.) мова XI ст. ще не мала своєї визначальної ознаки, а саме: «вимови «біб», «кінь», «твій» (замість «бобь», «конь», «твой») [140, с. 108]. Як наголосив учений, ця риса суттєво відрізняє «малоруську» мову не тільки від «великоруської» та білоруської, але й від усіх слов’янських мов [там само]. Далі А.Ю.Кримський зазначив: «Деякі зародки цієї риси могли злегка позначитися може й раніш од XI віку»; тільки ця ознака й декілька інших звукових явищ, які є типовими для «малоруської» мови, «ведуть свій початок, власне кажучи з XII віку», тобто з того часу, як «цілком виразно позначився надзвичайно важливий звуковий факт: занепад  редукованих ъ, ь» [140, с. 108].
Важливим є твердження вченого про різну «швидкість» (різний час на різних територіях. – К.Т.) занепаду редукованих. Зокрема, у «південнорусів» цей процес відбувався «повільніше», а в білорусів і «великорусів» – швидше й «рішучіше» [там само].
Відомо, що представники Харківської лінгвістичної школи (О.О.Потебня, М.О.Колосов, П.Г.Житецький) інтерпретували це фонетичне явище як тривалий процес. Щодо тривалості процесів зникнення слабких редукованих і переходу сильних редукованих у голосні повного творення, то її  О.О.Потебня, М.О.Колосов, П.Г.Житецький осмислювали по-різному [204, с. 14; 128, с. 7; 87, с. 51, 66, 67, 263].
Учені Харківської лінгвістичної школи надавали великої ваги процесу занепаду редукованих голосних і пов’язували з ним низку явищ, які відбувалися в консонантизмі й вокалізмі східнослов’янських мов. Так, О.О.Потебня розробляв положення про те, що подовженню та подальшій дифтонгізації о, е в нових закритих складах в українській мові передував занепад редукованих ъ, ь [204, с. 12, 35-36]. На  думку М.О.Колосова, перехід ě  > і виник раніше тих змін в українському вокалізмі, які пов’язані з якістю складу або з наголосом. Це стосується, зокрема, якісних змін о, е в нових закритих складах [127, с. 29].
Відомо, що О.О.Шахматов був ґрунтовно ознайомлений з працями О.О.Потебні. Більше того, О.О.Шахматов підтримав положення О.О.Потебні про різночасність занепаду редукованих на східнослов’янському терені [270, с. 36]. Аналізуючи це фонетичне явище, О.О.Шахматов писав: «У царині звуків не можна назвати жодного такого явища, спільного всім руським наріччям, піднаріччям, говорам, яке не сягало б епохи доісторичної. Винятком є занепад глухих ъ і ь і заміна їх у певному положенні через о і е» [287, с. V2].
Суттєвими наслідками занепаду редукованих  ъ, ь у «південноруській» мові, які містять давні писемні пам’ятки XI–XV ст.ст., А.Ю.Кримський уважав: а) появу «замінної довготи» (шêсть > ші⁀есть > шість); б) подовження приголосних перед  j (життя); в) перехід лъ (ъл) > ов (влъкъ > вовк) (див. таблицю 3.5).
Таблиця 3.5 
Наслідки занепаду редукованих звуків ъ, ь (ХІ ст. – ХV ст.)
Фонетичні явища (наслідки занепаду редукованих ъ, ь)	Приклади	Джерело       дослідження 	Бібліографічні покликання	
1) подовження приголосних перед  j	Илля, облишьшиє;

священньємъ;

въ безаконьньи;

растеньниє тощо	Ізборник Святослава 1073 р.
Слова Григорія   Богослова ХІ ст.
Успенський Збірник ХІІ ст.
Богословіє Дамаскина ХІІ ст.	[140, с. 109]	
2) перехід 
лъ ( ъл) > ов 	влъкъ > вовк           або
вълкъ > вовк;
повнhишее 
(певнhишее) ;
невдовзh 
тощо	 діалектні дані

буковинська  господарська грамота 1411р. 
Четья Мінея 
1489 р. 	[140, с. 109-110]	

Продовження табл. 3.5

Фонетичні явища (наслідки занепаду редукованих ъ, ь)	Приклади	Джерело       дослідження 	Бібліографічні покликання	
3) поява «замінної довготи»:
а) е > ê, о > ô;

б) ê  > і⁀е, 
    
ô  >  у⁀о    (ю⁀о);

в) і⁀е > і,
 
у⁀о  > у⁀ы (у⁀и) > і,

ю⁀о  >  ю⁀ы  (ю⁀и) > і	шесть  > шêсть
ледъ > лêдъ
конь > кôнь;

шêсть >  ші⁀есть,
лêдъ > лю⁀од,
кôнь >   ку⁀онь;
посубьнh
(посôбьнh),
мущьнъ
(мôжчьнъ),
луи (лôй);

ші⁀есть > шість,

ку⁀онь >  ку⁀инь > кінь,

поливьний
(полôвьний),

лю⁀од >  лю⁀ид > лід	діалектні дані

діалектні дані

Ізборник Святослава 1073 р.
Слова Григорія   Богослова ХІ ст.
чернігівська Ліствиця ХІІ ст.

діалектні дані

Паїсіївський збірник ХІV ст.

діалектні дані	[140, с. 110]

[140, с. 110-111]

[там само]	
4) ствердіння приголосних 
перед е;

е > ы або е > у (о)
(е стоїть у ненаголошеній позиції) 	нєбо > небо
дєрєво > дерево
будємъ > будемъ
 
мы будумъ
 (будемъ),
бозо льсти (безо льсти)	
діалектні дані

буковинські грамоти   ХІV ст. – 
ХVст., Вислицька грамота 1393р.	

[140, с. 112]	
 
Дослідження А.Ю.Кримського свідчать про те, що в XIV ст. українська мова «дообразувалась геть до краю; малоруська мова XIV віку в тих своїх говірках, котрі тоді встигли розвитися найбільше, – це вже й є сьогочасна українська мова» [140, с. 112]. Білоруська та великоруська мови, на думку А.Ю.Кримського, також сформувалися в XIV ст., і в період XV–XVII ст.ст. відмінність між усіма східнослов’янськими мовами посилилася. Хоча спільне життя в литовсько-руській державі наблизило «малоруську» й білоруську мови, через що Ф.Міклошич та О.Огоновський вважали останню паростю «малоруської» мови, «тоді як фактично білоруська мова значно ближче підходить до акаючої великоруської мови» [там само].
Безперечно, давні писемні пам’ятки є пріоритетним джерелом дослідження для А.Ю.Кримського. Проте ми не повинні ігнорувати той факт, що вчений був одним із засновників історичної діалектології. Наприклад, А.Ю.Кримський досліджував ті діалектні особливості давньоруської мови, які заклали основу трьом сучасним східнослов’янським мовам. Так, староруський період мовознавець розглядав як добу активного вироблення місцевих північно-, середньо- і південноруських діалектних ознак, що в сукупності давали можливість виділити проторосійський, протобілоруський і протоукраїнський мовні типи [137, с. 193-195].
Згідно з концепцією А.Ю.Кримського, «еру самостійності й викристалізування трьох руських мов, мабуть, краще буде визначати трохи ширше (ніж у О.О.Шахматова. – К.Т.): не просто XIII ст., ба XII – XIV ст.ст.» [137, с. 195].
Візьмемо до уваги еволюцію поглядів ученого на проблему утворення східнослов’янських мов. Пізніше А.Ю.Кримський відійшов від простої схеми поділу спільноруської мови на три наріччя: північноруське («великоруське»), середньоруське (білоруське), південноруське («малоруське»). Дослідник висловив думку про те, що «політичне роз’єднання в XII – XIV ст.ст. земель південно-західної та північно-східної Русі допомогло остаточному розформуванню мови східного слов’янства на такі групи: малоруську, білоруську з акаючою великоруською та окаючу північноруську» [137, с. 196]. За А.Ю.Кримським, у період XIII – XIV ст.ст. «ми вже не сміємо казати тільки про три діалектні руські групи (південну, середню та північну), а повинні говорити про чотири: малоруську, білоруську, південновеликоруську та північновеликоруську» [там само, с. 199-200].
Отже, учений говорив про переформування «руських» наріч, проте не вказував, як воно відбувалося. На цьому, практично, і завершується опис А.Ю.Кримським процесу формування української мови. Додамо, що, на думку дослідника, «документи XV ст., а тим паче XVI ст., можуть мати для історії малоруської мови XII–XIV ст.ст. самісіньку підсібну вагу. Вони тільки наочніш і вимовніш ілюструють те становище нашої мови, до якого вона вже встигла прийти протягом XII–XIV ст.ст., переважно в результаті занепаду глухих звуків» [137, с. 208].
Однак загальновідомо, що А.Ю.Кримський зафіксував не одне мовне явище, яке розвинулося в українській мові в XV–XVI ст.ст. До таких явищ належить, зокрема, дієслівна форма наказового способу 2 особи множини на приголосний (без кінцевого є), ствердіння приголосних перед  е на Східній Україні та ін. [146, с. 198].
Отже, у контексті мовознавчої науки XIX ст. – початку XX ст. погляди А.Ю.Кримського на проблему утворення східнослов’янських мов, зокрема, української мови, доцільно розглядати як традиційні. Адже в працях А.Ю.Кримського, як і здебільшого українських та російських компаративістів 20-х – 60-х рр. XIX ст. (О.Х.Востокова, М.І.Надєждіна, М.О.Максимовича та ін.), перевагу було віддано дивергентному поясненню мовних інновацій.
А.Ю.Кримський розглядав проблему східнослов’янського глотогенезу шляхом звернення до дивергентної теорії «родовідного дерева», не відкидав спільнослов’янську й «спільноруську» прамови [248, с. 25].
Відомим є факт, що вчені Харківської лінгвістичної школи (О.О.Потебня, П.Г.Житецький, М.О.Колосов) досліджували історію східнослов’янських мов, спираючись на модель «родовідного дерева». В.А.Глущенко, відзначив певну прямолінійність учених Харківської лінгвістичної школи в користуванні моделлю «родовідного дерева» [70, с. 53-54].
Традиційно (використовуючи модель дивергентної теорії «родовідного дерева») реконструювали найдавніші етапи розвитку мов учені Московської лінгвістичної школи. Виникнення теорії дивергентно-конвергентного розвитку мови пов’язане з ім’ям П.Ф.Фортунатова. О.О.Шахматов використовував твердження цієї теорії в практичних дослідженнях, при цьому конвергентні процеси моделювалися для відносно пізніх періодів розвитку мов.
Як дивергентні А.Ю.Кримським було інтерпретовано, зокрема, такі історико-фонетичні процеси, як асиміляція о з у та а, ствердіння р в українській мові та ін. У морфології вченим представлено такі дивергентні процеси, як чергування  г  // з,   к  // ц,  х // с  й наявність флексії - і у формах іменників давального, місцевого відмінків однини, збереження кличної форми іменників в українській мові та низку інших.
«Традиційність» концепції утворення східнослов’янських мов у розробці А.Ю.Кримського ґрунтується також на визначенні дослідником часу виникнення самостійних східнослов’янських мов (XII–XV ст.ст.). Так, виникнення істотних відмінностей між слов’янськими «діалектами» О.Х.Востоков і П.Г.Житецький датували XII – XIII ст.ст. Період XIII – XV ст.ст., в інтерпретації О.О.Шахматова, є часом утворення східнослов’янських мов. Як відзначив І.Свєнціцький, період становлення української мови розпочався в ХІ ст., хоча, згідно з концепцією О.О.Потебні, українська мова існувала вже за часів Київської Русі (IX – Х ст.ст.). А О.М.Колесса твердив, що українські племена були відомі вже в VІІ – VІІІ ст.ст. [89, с. 14].
Отже, проблему східнослов’янського глотогенезу А.Ю.Кримський розглядав здебільшого схематично, у зв’язку з вивченням історії фонетичної та морфологічної будови східнослов’янських мов, насамперед української мови.
У дослідженнях ученого простежується нечіткість щодо датування виникнення східнослов’янських мов, оскільки окремі фонетичні процеси, спільні для всіх східнослов’янських діалектів, розглянуті А.Ю.Кримським ізольовано, як властиві лише українській мові (див. 3.1).
Однак окремі недоліки досліджень А.Ю.Кримського, пов’язані з хронологізацією й розкриттям процесу утворення української мови, не зменшують значення праць мовознавця для компаративістики.

3.3. Погляди А.Ю.Кримського на гіпотезу М.П.Погодіна – О.І.Соболевського

Теорія М.П.Погодіна і дискусія з її приводу були тісно пов’язані з питанням походження східнослов’янських племен та їх мов. У ХІХ ст. мовознавча наука ще не мала достатніх наукових фактів для розв’язання цієї кардинальної історико-лінгвістичної проблеми, до того ж її намагалися розв’язати з різних позицій [89, с. 10].
О.І.Соболевський поновив погодінську гіпотезу, зробивши спробу її лінгвістичного обґрунтування. Виявивши, що деяким пам’яткам ХІІ – ХV ст.ст. властиве особливе вживання h замість е, і вважаючи цей «новий h» рисою української мови, дослідник відніс зазначені пам’ятки до галицько-волинських [там само].
Аналіз поглядів А.Ю.Кримського виявив, що вчений був опонентом так званої «галицької теорії походження малорусів» [147, с. 26 ]. А.Ю.Кримський не тільки піддав критиці погодінську гіпотезу, але й виступив із принциповою науковою критикою тверджень О.І.Соболевського.
За словами А.Ю.Кримського, історик М.П.Погодін намагався об’єднати «малоруську» народність з «великоруською», хоча визнавав безліч відмінностей між цими двома наріччями [там само, с. 25]. Більше того, М.П.Погодін відмовився від положення про те, що «малоруське» й «великоруське» наріччя належать до «одного роду» [195, с. 390]. Вивчення етнографічних особливостей «малоруського» й «великоруського» племен переконало М.П.Погодіна в тому, що в давнину це були дві самобутні народності [147, с. 25].
Важливим для М.П.Погодіна виявилося питання про те, яке із названих вище племен мешкало в стародавньому Києві [там само]. Для з’ясування відповіді на поставлене питання, учений дослідив мову Початкового літопису, яка, на його думку, більше збігається з «великоруською» мовою, ніж з «малоруською» [там само].
Як зазначив А.Ю.Кримський, М.П.Погодін не мав поняття про філологічні прийоми дослідження історії мови, оскільки передусім він був істориком [там само]. Тому, на думку дослідника, М.П.Погодін не допускав існування в початковий період «руської» історії однієї «спільноруської» мови (не «великоруської» і не «малоруської») [147, с. 26].
Отже, до утворення погодінської гіпотези спричинили такі погляди вченого: 1) великоруси є найдавнішими поселенцями Києва; 2) «малоросіяни» прийшли в ці землі після татар; 3) великоруське наріччя – це або церковне наріччя, або найближче до нього [194, с. 113-139]. М.П.Погодін також твердив, що в південноруських літописах немає ніяких ознак української мови [там само].
А.Ю.Кримський зробив висновок про те, що М.П.Погодін, «не відчуваючи в собі філологічної сили», намагався підкріпити свою гіпотезу історичними фактами [147, с. 26].
Відомо, що серед мовознавців ХІХ ст. погодінську гіпотезу прийняв П.О.Лавровський, який лінгвістично обґрунтував її та зблизив «малоруське наріччя» із сербським [155, с. 264]. Полемічно спрямованими були погляди М.О.Максимовича, який виступив з критикою гіпотези М.П.Погодіна й тверджень П.О.Лавровського [162, с. 299-302].
Якщо М.П.Погодін виходив насамперед з історичних міркувань, то основу поглядів О.І.Соболевського складали філологічні аргументи. А.Ю.Кримський критикував аргументацію О.І.Соболевського, акцентуючи увагу на таких питаннях: 1) дослідження поглядів О.І.Соболевського на «малоруську» мову; 2) вивчення доказів, запропонованих О.І.Соболевським на підтримку своєї гіпотези, окрім дослідження давніх писемних пам’яток; 3) спостереження над дійсно київськими і псевдокиївськими пам’ятками, описаними О.І.Соболевським; 4) вивчення «галицько-волинських» пам’яток; 5) дослідження збігу «галицько-волинського» h з фактами живої «малоруської» мови [147, с. 32].
А.Ю.Кримський, аналізуючи погляди О.І.Соболевського на «малоруську» мову, дорікав останньому в тому, що він уважав «малоруське» наріччя лише наріччям, а не мовою, бо  не знаходив ніяких суттєвих відмінностей між «малоруським» і «великоруським» наріччями [147, с. 34].
За словами О.І.Соболевського, північні «малоруські» говори «за своїми фонетичними особливостями більш близькі до великоруських окаючих говорів, ніж до інших малоруських – до українського, галицького» [234, с. 2]. Тим самим, як твердить А.Ю.Кримський, його опонент надав північним «малоруським» говорам вирішальну роль у питанні про всю «малоруську» мову, оскільки, на думку О.І.Соболевського, «малоруська» мова майже не відрізняється від «великоруської» і не заслуговує назви «мова» [147, с. 35].

1) будемо    замість
будьмо 

2) серед    форм
 1-ї та 2-ї ос. дієсл.  бути    лише одна: єси 

 3)  старі форми 
ім. Р.в. мн.: годъ, часъ,     конь

4)   заміни:
 ты > ті,
 оны > воні, самы > самі  

            Т  Е  З  И       О.   І.   С   О  Б  О  Л  Е  В  С  Ь  К  О  Г  О

        З А У В А Ж Е Н Н Я     А. Ю.  К  Р  И  М  С  Ь  К  О  Г  О

1) будьмо (наказ. сп.),  будемо  
 (дійсн. сп.) 

2) дієсл. бути у зах. діал.:  емъ,  еси, сь, есьмо,  есте, сте тощо 

3)  старі форми ім. Р.в. мн.: візъ, годъ, проте  часівъ, коней

  Мал. 3.1     

4) названі приклади займенників є вигаданими

З погляду А.Ю.Кримського, «малоруського» наріччя О.І.Соболевський не знає [там само, с. 36]. Учений аргументував це низкою прикладів, узятих з «Лекцій...» [234] (див. мал. 3.1).
	Крім прийому порівняння давніх писемних пам’яток (рукописів), О.І.Соболевський запропонував низку мовних особливостей на підтвердження своєї гіпотези. Зокрема, за словами мовознавця, сучасне «малоруське» наріччя не знає зменшувальних імен на -ша, проте в старих киян такі імена існували: Мьстиша, Путьша, Святоша [234, с. 255-256]. Отже, давні кияни, на думку О.І.Соболевського, не були «малорусами».
А.Ю.Кримський спростував цю тезу такими аргументами. По-перше, О.І.Соболевський, для збільшення кількості давніх київських імен на -ша, залучив також імена з Чернігівської і Полоцької областей. По-друге, з дослідження О.І.Соболевського випливає, що давні кияни не могли бути потомками сучасних «малорусів», а це суперечить одному з основних спостережень «порівняльного мовознавства» [147, с. 40-41]. Далі А.Ю.Кримський навів низку прикладів українських імен на -ша, причому не тільки власних імен, а й загальних назв (див. табл. 3.6).

Таблиця 3.6 
Українські  власні    імена    на   -ша

Приклади	Джерело дослідження	Бібліографічні покликання	
1) Богъша	Напис на хресті Євросинії Полоцької  1161р.	[147, с. 44]	
2) Мьстиша	Грамота
Любарта Гедиминовича 1366 р.	[там само]	
3) Павша, 
  Катюша,   
  Тыша	Опис Овруцького замка 
1545 р.	[там само, с. 45]	
4) Клиша – полковник білоцерковський у 1637 р. 	Думи про  Хмельницького і Барабаша	[там само, с. 46]	
5) Ориша	Справа про  розлучення
 1682 р.	[там само, с. 45]	
6) Буша	Пирятинський опис 1690 р.	[там же, с. 47]	
7) Маруша	Скарга овруцьких дворян 1718 р.	[там само, с. 45]	
8) Петруша – військовий писар 1745 р. 	запорізькі журнали	[там само, с. 47]	

Продовження табл. 3.6
Приклади	Джерело дослідження	Бібліографічні покликання	
9) Порвиша 	Свідчення уніатських священників 1752 - 1768 рр.	[147, с. 47]	
10) Куруша, Труша	записи полтавських козаків ХІХ ст.	[там само, с. 47-48]	

Зазначимо, що, крім власних імен на -ша, А.Ю.Кримський залучив також українські прізвища на -ша. Учений використав наведений матеріал для аргументації непереконливих, на його думку, доказів О.І.Соболевського на підтвердження своєї гіпотези (див. табл. 3.7).
Таблиця 3.7
Українські  прізвища на -ша
Приклади	Територія поширення	Бібліографічні покликання	
1) Борейша
2) Дейша
3) Корейша
4) Тыша-Тыщынский
5) Петруша	

Чернігівщина	

[147, с. 48]	
6) Грыша	Полтавщина	[там само, с. 49]	
7) Катеруша
8) Бушша
9) Поликша
10) Кукша	
Київщина	
[там само, с. 49]	
11) Садоша
12) Конша
13) Макейша
14) Матюша	
Подольщина	
[там само]	
15) Хоша	Харківщина	[там само]	

А.Ю.Кримський навів чимало прикладів сучасних імен на -ша, чим спростував тезу О.І.Соболевського про їх відсутність в українській мові [147, с. 50-51]. За словами вченого, такі твердження О.І.Соболевського свідчать про «незнання малоруської мови» [там само, с. 49]. Відомо, що А.Ю.Кримський спостерігав тенденцію переходу  зменшувальної  форми  на -ша в інші сучасні форми, як це видно з мал. 3.2:

   -ша 

-ш (Дорош, Степаш)

-ко (Ілько, Грицько)
)

-усь (Петрусь, Павлусь)
)

Мал. 3.2
Отже, критичні зауваження А.Ю.Кримського ґрунтувалися на значному фактичному матеріалі, який містить свідчення різних джерел (давні писемні пам’ятки, діалектні дані, наукова література та ін.). Безперечно, учений намагався всебічно розкрити хибність гіпотези О.І.Соболевського. Для цього А.Ю.Кримський вважав за потрібне розглянути також приклади українських загальних назв на -ша [147, с. 51-56], про що свідчить таблиця 3.8.
Таблиця 3.8
Українькі загальні назви на -ша
Приклади	Тлумачення слова	
1) брендуша	а) витончена, охайна жінка;
б) квітка Crocus vernus 	
2) волокуша	великий невід	
3) гудеш	особливий різновид жука	
4) дядюшка	«дядына» - тітка 	
5) катуша	потужна зброя	
6) колоша	круглий кошик	
7) ливша	а) ліва рука;
б) людина, яка працює лівою рукою	
8) мурмошу	людина, яка постійно бурчить	
9)  правша	а) права рука;
б) людина, яка працює правою рукою	
10) ропша	торф	

Продовження табл. 3.8
Приклади	Тлумачення слова	
11) скупоша	скупа людина	
12) смакоша	людина, яка полюбляє смакувати	
13)  трабша	людина, яка біжить риссю	
14) черкуша	особлива порода слив	
15) ноша	молодий хлопець	

Учений твердив, що українські імена на -ша вживані або в пестливій формі (зменшувальній чи збільшуваній), або позначають посилену, інтенсивну, постійну якість чи дію. Обидва значення тісно пов’язані між собою: благоша – пестливе до благого, благоша – позначення людини, завжди благого [147, с. 56-57].
Паралельно до давньокиївських імен на -ша О.І.Соболевський розглядав імена на -сь, -ся (Волдърись, Блюсь, Митуса), які, на його думку, є «малоруськими». Відсутність вищезазначених імен у давньокиївських пам’ятках, як твердив О.І.Соболевський, є доказом положення про те, що старі кияни не були «малорусами», а сучасні мешканці Київщини прийшли з Галичини та Волині [234, с. 255]. А.Ю.Кримський заперечував це твердження, спираючись на такі факти: 1) зменшувальні імена на -сь, -ся є «спільноруськими», а не тільки «малоруськими»; 2) у створенні імен Волдърись, Блюсь,  Митуса О.І.Соболевським допущено низку помилок [147, с. 58-63].
Докладно розглянемо здійснений А.Ю.Кримським аналіз указаних імен. Недоліки в поясненні імені Волдърись, на які вказав А.Ю.Кримський, ілюструє така схема:

Волъдрись < Володарь
(за О.І.Соболевським)

о  >  ъ

незрозуміла поява
 и перед сь

незрозуміле зникнення  а після д

висновки А.Ю.Кримського
Мал. 3.3
На думку А.Ю.Кримського, «малоруське» ім’я Волдърисh, яке містить Іпатіївський список літопису, походить із західнослов’янського Ольдрихh. У цьому разі приставний в є засобом милозвучності («по Ольдрихh ») [147, с. 60].
Непереконливим, з погляду А.Ю.Кримського, є висновок О.І.Соболевського про ототожнення слів Блусъ і Блюсь. Водночас А.Ю.Кримський допускав можливість існування такого прикладу за аналогією до зменшувальних імен (Петрусь і т.п.). Однак форми на -сь є «спільноруськими», а не виключно «галицько-волинськими» [там само].

суфікси

На думку А.Ю.Кримського, недостатньо аргументованим є останній приклад  Митуса, який О.І.Соблевський ототожнив з іменем Митуся (див. мал. 3.4).

ся

са

збільшувані або пестливі форми

постійна якість або дія предмета

зменшувально-пестливі форми

Катруся, Маруся

плакса

крикса

мордаса, малюса

Мал. 3.4
Отже, утворення імен на -са  відбувалося аналогічно до утворення імен на -ша, причому для деяких із цих імен було характерне паралельне вживання двох форм: кукса (кукша),  мурмоса (мурмоша) [147, с. 62-63].
На нашу думку, цікавим є розуміння вченими-опонентами слів буцы і гуцалы (курсив наш. –  К.Т.), яке відображають такі схеми:

О.І.Соболевський

гуцалы – гуцулы (галичани)

буцы – бойци (галицькі бойки)

  Мал. 3.5 

гуцалы – гуцало (неспішний, неквапливий полтавчанин для черкасця)

А.Ю.Кримський

буцы – буц (завзятий подолянин для черкасця)

   
  Мал. 3.6

Отже, упевненість О.І.Соболевського в наявності нащадків галичан у Полтавщині та на Поділлі «не дає йому права переносити цей висновок до Київщини з її особливим географічним і топографічним розташуванням, з її архаїчним наріччям» [147, с. 65]. Полеміка А.Ю.Кримського спрямована, насамперед, на перебільшення його опонентом ролі Галичини в заселенні Східної України і, зокрема, Черкащини [31, с. 7].
Аналізуючи погляди О.І.Соболевського, А.Ю.Кримський розглянув також його тлумачення терміна Малая Русь [147, с. 65]. Загальновідомо, що назва «Малая Русь» з кінця ХІІІ ст. належала лише Галичині та Волині, а Київська Русь тоді мала назву Русь. Поступово, а саме з XIV ст., назва «Малая Русь» поширилась і на Київській землі. О.І.Соболевський і А.Ю.Кримський по-різному пояснюють цей факт, про що свідчить така схема:

О.І.Соболевський

А.Ю.Кримський

термін Малая Русь

Держава галичан та волинян, що замінили давнє населення Київської Русі в XIV ст.

Назва Київської Русі в XIV ст., подібно до сусідніх Галичини та Волині, відповідно до мовної спорідненості східних і західних малорусів

 Мал. 3.7

Критики з боку А.Ю.Кримського зазнала теза О.І.Соболевського про те, що «напади монголо-татар на Київську Русь повинні були (виділено нами. – К.Т.) зменшити кількість носіїв київського говору настільки, що це спричинилося до численних асиміляцій його з говорами мешканців Волині, Поділля та Галичини» [234, с. 199-200]. Таке припущення, на думку А.Ю.Кримського, не є переконливим, оскільки цей факт реально не підтверджений [147, с. 67].
Враховуючи вищезазначене, позицію А.Ю.Кримського можна прокоментувати так: 1) докладний аналіз аргументів О.І.Соболевського пов’язаний насамперед із виявленням наукових прийомів ученого; 2) основними ознаками концепції О.І.Соболевського є непереконливі дані, недостатня аргументація відомих фактів у процесі вивчення питання про походження української мови.
Без сумніву, принципові зауваження А.Ю.Кримського здебільшого були пов’язані з аналізом давніх писемних пам’яток ХІ – ХV ст.ст., запропонованих О.І.Соболевським. У центрі уваги знаходилися філологічні міркування вченого. Докази О.І.Соболевського ґрунтувалися на свідченнях давніх рукописів, у яких фіксувалося вживання  h замість є. Такі пам’ятки визнані за «галицько-волинські», а зазначена фонетична риса є «малоруською», причому в старокиївських пам’ятках (Ізборниках Святослава 1073 і 1076 рр.) такого h немає. Отже, мова давніх киян була або «великоруська», або складала особливе наріччя, принаймні не «малоруське».
Загальновідомим є факт, що А.Ю.Кримський не визнавав «новий h», відкритий О.І.Соболевським: ніякого «галицько-волинського h»» не існує [147, с. 31]. Свою позицію вчений аргументував аналізом запропонованих О.І.Соболевським рукописів, які умовно можна поділити на дві групи (див. табл. 3.9).
Таблиця 3.9 
Давні писемні пам’ятки ХІ – ХV ст. ст.
                д о м о н г о л ь с ь к і

	Київські	Псевдокиївські	
	1. Ізборник Святослава 1073 р.
2. Ізборник Святослава 1076 р.	1. Мстиславове євангеліє ( до 1117 р.)
2. Юрієвське євангеліє 1119 – 1128 рр.
3. Юрієвська грамота 1128 – 1132 рр.
4. Успенський збірник ХІІ – ХІІІ ст.ст.
5. Архангельське євангеліє ХІІ – ХІІІ ст.ст.
6. Румянцевська ліствиця ХІІ – ХІІІ ст.ст.
7. Сказання Іпполита про Антихриста ХІІ – 
ХІІІ ст.ст.
8. Оршанське євангеліє ХІІІ ст.
9. Тріодь Мойсея Киянина ХІІ – ХІІІ ст.ст.	
        післямонгол ьські	1. Вкладний запис князя Долголдата Долголдатовича 1427 р.
2. Духовниця князя Андрія Володимировича 1446 р.
3. Грамота київського князя Семена Олельковича 1459 р. 
.	1. Київський  псалтир 1397 р.
2. Євангеліє 1411 р. 

А.Ю.Кримський наголосив, що серед давніх київських рукописів, написаних у домонгольський період, збереглися лише Ізборники Святослава 1073 і 1076 рр. Обидва вони належать до тієї доби, коли «руська» мова, власне, ще не розпалася на наріччя «великоруське» й «малоруське» [147, с. 68]. Звичайно, мова цього періоду не була монолітною, тобто однією мовою, у широкому розумінні цього слова. Тому доцільно погодитися із зауваженням О.О.Шахматова про те, що в ХІ і ХІІ ст.ст. не можна ще говорити про повне відокремлення «малоруського» і «великоруського» наріч [277, с. 132, 138-139], оскільки визначальної риси «малоруського» наріччя (ô, ê) тоді ще не було. Проте відомі діалектні дані в Ізборниках Святослава присутні. З погляду А.Ю.Кримського, вивчення цих пам’яток писемності показало, що київська мова ХІ ст. мала в собі майже всі ознаки сучасного «малоруського» наріччя, окрім тієї, що виникла після ХІ ст. [147, с. 68].
О.І.Соболевський, досліджуючи правопис Ізборників Святослава, помітив у них дві особливості, які він уважав за «немалоруські»: 1) тобh  дhлh (для тебе), причому тобh розуміється як різновид або неправильне написання займенника тобе; 2) вживання  я замість е в словах поямлються, Єлисавять, кажаника [236, с. 84].
На думку А.Ю.Кримського, паралельно до одиничного вживання слів тобh дhлh можна навести низку таких прикладів: 1) край собh («північномалоруське»); 2) в тобе («угорсько-малоруське»); 3) тобе (в «Енеїді»  І.Котляревського); 4) поверх собе («у Полтавській губернії»); 5) коло собе («галицьке»). Далі вчений зазначив, що немає необхідності в докладному аналізі наведених прикладів, бо висновок очевидний – літописець Ізборників Святослава був «малорусом» і, звичайно, міг написати тобе [147, с. 69].
Щодо другої особливості, визначеної О.І.Соболевським, то вона також зазнала принципової критики з боку А.Ю.Кримського. По-перше, дослідника здивував погляд О.І.Соболевського на приклади, узяті останнім з Галицького євангелія, бо написання  изъ даляча й ıєща визначені О.І.Соболевським як запозичення з будь-якого київського оригіналу [236, с. 84]. Як уважав А.Ю.Кримський, факт наявності цих прикладів у галицькій пам’ятці повинен був спростувати вищезазначені аргументи О.І.Соболевського; замість цього О.І.Соболевський продовжив твердити, що перехід е > а не властивий «малоруському» наріччю. Водночас О.О.Шахматов влучно зауважив, що ця риса є «спільноруською» [280, с. 63-64]. Отже, за А.Ю.Кримським, О.І.Соболевський ігнорував одне з найбільш визначальних явищ «малоруської» фонетики [147, с. 69].
Не можна залишити поза увагою той факт, що А.Ю.Кримський не тільки довів наявність в українській мові описаного вище фонетичного явища, а й докладно розглянув, за яких умов перехід е > а можливий. Зокрема, чергування е з а  відбувалося насамперед в усіх іменниках середнього роду, що мали в спільнослов’янській мові закінчення -иıє,  -ьıє: жыття, здоровья, насиння, дання і т.д. [там само, с. 70].
Крім того, зазначив А.Ю.Кримський, це явище властиве пасивним дієприкметникам і тим іменникам, які від них утворилися: плетяний – плетянка, зведяний – зведяныця, паляний – палянка, крышаний – крышанык та ін. [там само].
Перехід  е > а  наявний також у низці інших випадків [там само, с. 70-73], про що свідчить така таблиця.

Таблиця 3.10
Випадки чергування   е  з  а    в «малоруській» мові
Позиції чергування е з я	                             Приклади	
1) після шиплячих	часнык, щабель, очарет, зачапка тощо	
2) після j	Явдокым, явтух, якономія, ям1      	
3) після л	лящ, лядащый, зблякнути, холяра тощо	
4) після губних	любъязный, свяпка, лыпъяшка, Семъян 	
5) після н	жовняр, панянка, сонячко, поняхаты	
6) після зубних	навстяж, сердячко, стябло, тясомка тощо	
7) після свистячих	сяч, осятр, цякавый тощо	
8) після р	ряминь,  дрягли, скрябатыся тощо	

___________________________________
           1 У значенні есмъ [див. 304, с. 144].
Отже, перехід е > а бере свій початок з тих самих часів, коли «староруське» є вимовлялося як  jе. Однак у сучасних  «малоруських» діалектах наявне чергування е з а: Оксана (Ксена), Махтод (Мефодий), Харсон (Херсон),  хлопац1 і под. [147, с. 73].
Спираючись на вищевказані факти, А.Ю.Кримський твердив, що в Ізборниках Святослава «великорусизмів» немає, проте наявні важливі ознаки «малоруської» мови, а саме: змішування h з и, и з ы, в з оу [там само, с. 75; 143, с. 209-211].
Далі лінгвістом здійснено докладний аналіз так званих «псевдокиївських» пам’яток. Розглянемо кожну з них окремо.
А.Ю.Кримський уважав неможливим вивчати київський говір за Мстиславовим євангелієм (у цьому прикладі й далі курсив наш. – К.Т.), як це робив О.І.Соболевський, бо цю пам’ятку, без сумніву, написано в Новгороді [147, с. 78; 143, с. 208], про що його опонент і сам відзначав до висунення своєї гіпотези [234, с. 37; 232, с. 2].
Такою ж була позиція А.Ю.Кримського й щодо Юріївського євангелія, яке О.І.Соболевським інтерпретоване як київський рукопис [147, с. 78; 143, с. 208].
Щодо Юріївської грамоти (дарчої грамоти київського князя Мстислава і новгородського князя Всеволода), то ще І.І.Срезневський висловив припущення про написання цієї грамоти під час перебування обох князів у Києві [див. 233]. Однак, на думку А.Ю.Кримського, така гіпотеза не була абсолютно переконливою [147, с. 79], і О.І.Соболевський спочатку твердив, що Юріївська грамота «писана безпосередньо в Новгороді» [232, с. 2]. Проте згодом учений докорінно змінив свої погляди і, погоджуючись із поглядом І.І.Срезневського, зазначив, що грамоту написано в Києві [147, с. 79].

___________________________________
           1 Див. 304, с. 235.
	Відомо, що О.І.Соболевський аргументував вищезазначене наявністю в Юріївській грамоті специфічної риси, яка притаманна лише київським пам’яткам: написання букви о замість ъ перед наступною о. А.Ю.Кримському такий аргумент здавався непереконливим, бо правопис оо не властивий Ізборникам Святослава, його містять Успенський збірник ХІІ ст. та Тріодь Мойсея Киянина ХІІ – ХІІІ ст.ст., київське походження яких є сумнівним [147, с. 79].
З погляду А.Ю.Кримського, Успенський збірник ХІІ – ХІІІ ст.ст. можна залучати для вивчення київського говору часів Нестора (до 1091 р.), проте з великою обережністю; і безпідставно говорити про те, що переписувач був обов’язково киянином [там само, с. 83]. До того ж наявність вставного о властива не лише цій пам’ятці писемності, а й іншим рукописам (Новгородським Пандектам Антиоха ХІ ст., Новгородському євангелії ХІV ст., Часослову ХІV ст.). Тому О.І.Соболевський помилявся, коли вважав цю особливість виключно київською [там само, с. 82-83].
Заперечував А.Ю.Кримський і київське походження Тріоді Мойсея Киянина ХІІ – ХІІІ ст.ст. Учений звернув увагу на два можливих лексичних значення слова киянин: 1) мешканець Києва; 2) особисте ім’я, зовсім не пов’язане з Києвом (причому друге значення видалося дослідникові більш доречним, бо аналізована мовна риса (яскраве змішування ч і ц) характерна саме для новгородців і зовсім не відома киянам [147, с. 87; 143, с. 208]. Зрозуміло, що в інтерпретації А.Ю.Кримського, цей рукопис доцільно розглядати як новгородську пам’ятку писемності.
На рукописі Архангельського євангелія немає жодних зауважень стосовно Києва. Єдине, на що можна звернути увагу, так це змішування h з и. Однак цього, з погляду А.Ю.Кримського, недостатньо, щоб визначати це джерело за київську пам’ятку. Зазначена риса однаково характерна як для Києва, так і для Галичини й Волині [147, с. 84].
Наступна пам’ятка – Румянцевська ліствиця ХІІ – ХІІІ ст.ст., на думку І.І.Срезневського, «важлива тому, що в ній руський переписувач зберіг давній правопис неруського оригіналу» [240, с. 121]. Іншими словами, це джерело не є корисним для вивчення «руської» діалектології. Тому незрозуміло, чому О.І.Соболевський уважав його київським. А.Ю.Кримський дорікав опонентові в невизначеності принципу, на який він спирався під час класифікації рукописів [147, с. 84].
Указаний докір А.Ю.Кримського є справедливим і щодо Сказання Іпполита про Антихриста ХІІ – ХІІІ ст.ст., яке, очевидно, треба вважати твором давнього Новгорода чи Пскова [147, с. 85].
Нарешті, Оршанське євангеліє ХІІІ ст. нічим не відрізняться від вищеперерахованих, бо також не є давньою київською пам’яткою. Як відзначив Г.Крижановський, у цьому рукописі переважав «великоруський» (північноруський, певно, – білоруський) елемент [133, с. 3]. Крім того, проти «південноруського» походження цієї пам’ятки свідчать календарні особливості рукопису [там само, с. 26-27].
Отже, дійсно авторитетними київськими пам’ятками домонгольського періоду є Ізборники Святослава 1073 і 1076 рр. Очевидно, з погляду А.Ю.Кримського, давньокиївський говір в інтерпетації О.І.Соболевського вивчено за власне новгородськими рукописами, що не мають жодного відношення до Києва.
А.Ю.Кримський наголосив на тому, що «малоруські» риси більш виразно простежуються в київських післямонгольських пам’ятках. Водночас О.І.Соболевський, для аргументації своєї гіпотези, залучив знову ж таки некиївські рукописи зазначеного періоду [147, с. 90]. Серед них п’ять пам’яток писемності (див. табл. 3.10).
Насамперед А.Ю.Кримський акцентував свою увагу на Київському псалтирі 1397 р., який уважав найбільш повчальним щодо одержаних результатів дослідження.
Зазначена пам’ятка містить чимало очевидних «великоруських» рис [240, с. 283], можливо, саме цей факт покладено в основу положення О.І.Соболевського про «великоруські» риси давніх киян [147, с. 91]. Водночас виявилося, що цей рукопис, який «суттєво відрізняється від рукописів московських» [236, с. 90], насправді є саме пам’яткою московською [147, с. 91]. Додамо, що О.І.Соболевський певний час уважав цю пам’ятку писемності київською. Лише в 1892 р. він «рішуче» викреслив її з числа джерел для вивчення давньокиївської мови [234, с. 254].
Аналізуючи вказані пам’ятки писемності післямонгольського періоду, О.І.Соболевський твердив, що всі вони не дають конкретних діалектологічних вказівок. Зокрема, про Євангеліє 1411 р.  учений висловився так: «Воно є списком, зробленим з середньоболгарського оригіналу, з незначною кількістю русизмів»1 – а, отже, для «руської» діалектології мало корисне [147, с. 92]. Навіть ті риси, що тут трапляються (вживання о в прізвищі Болакирев2 та h у словах гдh,  нигдh3) свідчать про некиївське походження переписувача [там само].
Щодо вивчення Вкладного запису князя Долголдата Долголдатовича 1427 р., то ця писемна пам’ятка не містить ніяких «великорусизмів». Проте О.І.Соболевський відмовився визнати її за «малоруську», вважаючи мову цього рукопису виключно «західноруською» [там само]. А.Ю.Кримський твердив, що мова зазначеної пам’ятки писемності майже не відрізняється від мови галицьких і волинських грамот, які О.І.Соболевський визнав за «малоруські» [там само, с. 93].
Відомо, що в процесі дослідження Духовниці князя Андрія Володимировича 1446 р. О.І.Соболевський «великорусизмів» не знайшов, проте ніяких «малорусизмів» і «білорусизмів», на його думку, це джерело також не містить [там само].

___________________________________
           1 Див. [236].
	 2 Див. [242, с. 392].
3 Цю  рису  О.І.Соболевський визнавав за «антикиївську» [див. 234, с. 37, 64; 232, с. 2].

Однак, як зазначив А.Ю.Кримський, його опонент не врахував того факту, що літописець Києво-Печерської лаври (саме він є автором цього рукопису) сумлінно писав старослов’янською мовою, намагаючись уникнути розмовних елементів. Проте деякі «малоруські» елементи збереглися, зокрема вживання и замість h (одъ Владычици, у господи). Отже, на думку А.Ю.Кримського, якщо й не можна однозначно визначити, чи був літописець «малорусом» або білорусом, принаймні «великорусом» він не був точно [147, с. 94].
Останнім рукописом зазначеного періоду є Грамота київського князя Семена Олельковича 1459 р., у якій О.І.Соболевський знайшов низку «малорусизмів»: всюи отчизнh, дидизнh, при томъ всюмъ, унъ (он) тощо. Цю особливість учений пояснив волинським походженням автора, який прийшов до Києва [234, с. 255]. На думку А.Ю.Кримського, таке припущення ґрунтується виключно на небажанні його опонента визнати давніх киян за «малорусів» [147, с. 95].
Підсумовуючи, А.Ю.Кримський уважав перші два розглянутих рукописи (Київський псалтир 1397 р. і Євангеліє 1411 р.) не придатними для вивчення київської мови, оскільки вони писані чужеземцями. А в інших пам’ятках післямонгольського періоду (див. табл. 3.10), проаналізованих О.І.Соболевським, немає жодної «великоруської» риси; навпаки, зазначені рукописи містять чимало «малоруських» ознак. Необхідно визнати, що  цю обставину врешті-решт не заперечив і сам О.І.Соболевський [там само].
Додамо, що, окрім названих вище пам’яток писемності ХV ст., відомі й інші, які мають безпосереднє відношення до давньокиївського говору. Серед них – Грамота Стародубського  князя 1440 р., вагоме значення якої полягає в доказі існування «малорусів» на північно-східній території від Києва, на лівому боці Дніпра [там само, с. 96].
Відомо, що київських пам’яток ХVІ ст. збереглося чимало, але оскільки їх «малоруське» походження О.І.Соболевський не заперечував, А.Ю.Кримський не вважав за потрібне докладно розглядати ці рукописи  [147, с. 96].
Основною метою здійсненого А.Ю.Кримським дослідження було виявлення непереконливих аргументів опонента. Зауважимо, що згодом недостатньо аргументованою виявилася ця гіпотеза і для самого О.І.Соболевського. Як твердив А.Ю.Кримський, значний вплив на зміни в поглядах ученого мали його дослідження в галузі «малоруської» діалектології [там само].
А.Ю.Кримський уважав, що для філолога, який вивчає історію «малоруської» мови, в основу класифікації її говорів зручно покласти не лексичні й морфологічні ознаки, а фонетичні, насамперед вимову звуків ô, ê [там само, с. 98].
За таким принципом сучасні наріччя «малоруської» мови поділяються на дві групи: 1) такі,  де  ô, ê  вимовляються архаїчно, тобто як дифтонги у⁀о, ю⁀о, і⁀э з їх варіаціями або як у, ю; 2) такі, де  ô, ê  вимовляються як  і [там само]. Паралельно з цим обидві групи мають деякі інші фонетичні особливості, що їх розрізнюють [там само]. Мову першої групи можна назвати наріччям «північномалоруським», а мову другої групи – наріччям «південномалоруським» [там само, с. 98]. Указаний А.Ю.Кримським принцип класифікації українських наріч не заперечував і О.О.Шахматов, який визнавав поділ «малорусів» на дві гілки – північну й південну [284, с. 344].
Далі А.Ю.Кримський зазначив, що «віддаленість української морфології і лексики від галицько-подільсько-волинської та її близькість до фактів мови власне Київщини, Чернігівщини і Полісся виразно нагадують, що північномалоруські елементи відігравали в утворенні українського населення також значну роль, були її основою» [147, с. 99].
Провівши ґрунтовний аналіз «малоруських» говорів, О.І.Соболевський значно змінив свої попередні погляди. Учений визнав київський говір ХІ – ХVІ ст.ст. єдиним цілим, що послідовно розвивається; тільки в ХV – ХVІ ст.ст. помітний деякий чужий вплив, але не галицький і не волинський, а північний: білоруський чи «великоруський» [235, с. 50]. На думку О.І.Соболевського, серед «великоруських» говорів найбільш близькі до київського говори Орловської й Курської губерній1, проте дослідник уже не вважав, що київський говір був  «чистим великоруським» [там само].
Дослідження О.І.Соболевського свідчать про те, що вчений визначав київський говір як «північномалоруський» [147, с. 106]. З погляду А.Ю.Кримського, таке положення, по суті, не зважиться заперечувати, очевидно, жоден дослідник «малоруського» наріччя2 [там само].
Дослідження, проведене А.Ю.Кримським було зроблене ще до того часу, коли О.І.Соболевський переглянув свої погляди. Цим пояснено той факт, що воно містить ряд закидів, спрямованих на спростування розглянутої нами гіпотези, доведення її антинауковості.
Спираючись на вищезазначене, зробимо такі висновки. По-перше, А.Ю.Кримський уважав, що «вживання букви h замість є не може бути діалектною рисою малоруською» [136, с. 226]. Учений пояснив цей факт відсутністю «галицько-волинського» h  у грамотах, «у цім народнім (або доволі народнім) матеріалі», бо не містять вони таких прикладів, як будh ть, нh знаю, свидhтhль, трhтий, тhлhсный та ін. [там само]. Крім того, А.Ю.Кримський підкреслив, що «ледве 1/ 10 «галицько-волинських» ятів має собі одгук у фактах сучасної малоруської мови, а  9 / 10   – антималоруські» [там само].

___________________________________
1 У цих говорах спостерігаємо наявність переходів в > у, h > і, збіг і та ы, г(д) > γ,     вимову хв замість ф [див. 147, с. 105].
2 Праці О.О.Потебні, П.Г.Житецького, Е.Огоновського, В.Ягича містять положення про приналежність давньокиївського наріччя до архаїчного «північномалоруського» типу [див. 205; 87; 304; 299].

По-друге, з погляду дослідника, О.І.Соболевський вигадав «галицько-волинський h»», який не є галицько-волинським або взагалі українським, оскільки: 1) h трапляється в сербських, новгородських, білоруських, московських пам’ятках [134, с. 152; 135, с. 217; 136, с. 226]; 2) здебільшого пам’ятки, які О.І.Соболевський назвав «галицько-волинськими» («з новим h»), не є галицько-волинськими чи «малоруськими» взагалі; вони переважно – білоруські, новгородські або псковські (здебільшого місце позначено) [134, с. 152; 136, с. 226]; 3) у старомалоруських грамотах ХІІІ – ХІV ст.ст. немає  h замість є [там само]; 4) «новий h» не має відповідних рефлексів у сучасній українській мові (винятки дуже нечисленні) [134, с. 152; 147, с. 32].
Важливим є той факт, що А.Ю.Кримський у полемічному запалі, як справедливо зазначив В.М.Русанівський, іноді користувався не зовсім переконливими аргументами [217, с. 45]. Зокрема, серед доказів О.І.Соболевського на підтвердження рефлексації о в давньогалицьких говорах знаходимо приклад  воовьчии. А.Ю.Кримський заперечив таку рефлексацію о в «живій мові», дорікаючи тим самим своєму опонентові за незнання української мови [147, с. 27]. Проте очевидним є факт фіксації слова вівчий у «Словарці», що додається до розвідки І.Верхратського про галицьких лемків (1902 р.), а згодом це слово потрапляє й до словника, зредагованого Б.Грінченком [217, с. 45]. Аналогічно не визнав А.Ю.Кримський рефлексації давнього о в слові торгувля, аргументуючи це тим, що «слова торгівля в нашій мові нема: єсть українське торго'вля та галицьке торговля'» [147, с. 27].
Відомо, що О.О.Шахматов критикував А.Ю.Кримського за категоричну позицію щодо тверджень О.І.Соболевського: «Замість того, щоб внести декілька уточнень до положень О.І.Соболевського про «новий h», А.Ю.Кримський почав спростовувати їх, підточуючи тим самим фундамент історичної граматики української мови» [277, с. 159].
Так, О.О.Шахматов указав на відкриття О.І. Соболевським «нового h» у низці писемних пам’яток, де трапляється написання «нового h» замість е в тих випадках, коли в наступному складі знаходився ь (рідше ъ), що потім занепав. Так, Добрилове  Євангеліє 1164 р. містить такі приклади: сhдмь, шhсть, камhнь тощо. У низці діалектів «новому h» відповідає сучасний український звук і, який виник із дифтонга і⁀е, що з’явився на місці подовженого е; порівняємо українське слово: піч  і т.д. [292, с. 47].
Зауважимо, що першим такий h відзначив О.О.Потебня, який назвав його «секундарним». Термін «новий h»» запропонував О.І.Соболевський, який провів докладне вивчення цього явища. Відповідність «нового h» і сучасного українського і (шhсть – шість) дала О.І.Соболевському підставу такі джерела, у яких він знайшов цю графічну особливість, визначити за «малоруські» («галицько-волинські») пам’ятки.
Термін «галицько-волинські» пам’ятки О.І.Соболевського тісно пов’язаний з теорією М.П.Погодіна, згідно з якою «малоруський» народ і його мова пізнішого походження, а населення Наддніпрянщини було не «малоруським», а просто «руським» чи навіть «великоруським». Саме тому О.І.Соболевський назвав відкриті ним пам’ятки не київськими або переяславськими, а «галицько-волинськими» [там само, с. 49].
Аналізуючи гіпотезу М.П.Погодіна – О.І.Соболевського, О.О.Шахматов зазначив, що «О.І.Соболевському пощастило визначити групу не галицько-волинських, а просто малоруських пам’яток, причому прямий висновок із його спостережень – це спроможність виводити історію малоруської мови далеко за XII вік» [там само, с. 52].
На думку О.О.Шахматова, «малоруські» говори – це початкові південно-західні говори: поділ на наріччя українське й давнє галицьке відповідає початковому поділу на наріччя волинське і галицьке [283, с. 11].
Більше того, мовознавець уважав значимими докази О.І.Соболевського з приводу того, що «в Києві розмовляли інакше, ніж у сусідніх південноруських містах» [284, с. 345]. Саме вони, за словами О.О.Шахматова, лягли в основу положення О.І.Соболевського про «присутність у Києві великорусів, а згодом – одного з тих племен, які поступово утворили великоруське плем’я» [там само].
Не буде перебільшенням указати на те, що погляд А.Ю.Кримського на зазначену вище тезу О.О.Шахматова є принципово протилежним. Учений спрямував низку закидів проти представленого О.І.Соболевським давньокиївського говору. Так, вивчаючи свідчення Початкового й Київського літописів, мовним особливостям яких А.Ю.Кримський присвятив значну увагу, дослідник зосередився, насамперед, на фонетичних рисах. Серед них відзначимо такі: наявність зменшувальних імен на -цько (Стецько, Яцько, Грицько і т.п.); перехід г > д (Дюрдий > Гюргий [Георгій]), к > т (Овдокья > Овдутья); наявність приставного о. Указані явища, на думку О.І.Соболевського, не є «малоруськими» [231, с. 319-320].
У першому випадку А.Ю.Кримський спростував тезу свого опонента про те, що вказані імена не властиві «малоруській» мові, аргументовану їх відсутністю в стародавньому Києві [там само, с. 319]. Такі судження видаються А.Ю.Кримському непереконливими, бо імена на -цько дійсно властиві «малоруській» мові, однак з’явилися вони тільки під впливом поляків, якого не знав ні стародавній Київ, ні давня Галичина [143, с. 213]. 
Щодо другої особливості, то появу звука д в імені Георгій, окрім Київщини знаходимо також у Галичині, де ця власна назва збереглася до ХV ст., зокрема в буковинській грамоті 1471 р. А ім’я Овдутья містить південноруське Дубенське (тобто волинське) євангеліє ХVІ ст.; більше того воно існує й у сучасній «малоруській» мові [там само, с. 215].
Нарешті, уживання приставного о як очевидна риса старокиївського говору звичайно властива «малоруській» мові, про що свідчить чимало прикладів, наведених А.Ю.Кримським [там само, с. 220-221].
З огляду на вищезазначене, О.О.Шахматов відзначив, що спостереження О.І.Соболевського, з якого випливають вагомі висновки, зустріло низку закидів з іншого боку. На думку О.О. Шахматова, ці закиди не тільки не послабили тез О.І. Соболевського і тих висновків, які з них слідують, а,  навпаки, дали матеріал, щоб їх підтвердити [283, с. 52; 284, с. 368-369].
Проте згодом О.О.Шахматов переглянув свої твердження і зазначив, що «малоруська» група повніше, ніж усі інші, зберегла зв’язок із давньою групою відповідних їй говорів: південноруська група Х–ХІ ст.ст. представлена сучасною групою – «малоруською» [284, с. 368].
Споконвічним населенням Києва мовознавець визнав «південноруське плем’я» і заявив про його первісну «малорускість» [там само, с. 345-346].
Зауважимо, що лінгвісти, сучасники А.Ю.Кримського (О.О.Потебня, П.Г.Житецький, М.О.Колосов, К.П.Михальчук, Ю.Ф.Карський та ін.), здебільшого виступили з принциповою науковою критикою теорії О.І.Соболевського [89, с. 18].
Між іншим, деякі мовознавці прийняли докази О.І.Соболевського щодо вживання «нового h» замість е в складах з ь або в нових закритих складах (див. 157, с. 198; 201, с. 105; 151, с.4), хоча не всі погодилися з географічним терміном «галицько-волинські» пам’ятки, зокрема В.Ягич [299] і О.Колесса [117] вважали досліджувані пам’ятки київськими.
Проведене нами дослідження підтвердило очевидний висновок про важливу роль гіпотези М.П.Погодіна – О.І.Соболевського у вивченні А.Ю.Кримським питання походження української мови. Категоричні висловлювання лінгвіста проти відкриття О.І.Соболевським «нового h» містять праці, у яких на основі конкретних аргументів, А.Ю.Кримський доводить «антинауковість» цієї гіпотези.
Щоправда, згодом учений дещо переглянув своє ставлення до праць О.І.Соболевського, визначив його заслуги як збирача й систематизатора фактів давнього життя східнослов’янських мов і як публікатора пам’яток [92, с. 34]. Цей факт підтверджує, зокрема, така теза А.Ю.Кримського: «Треба визнати, що найкориснішого альбома для українознавців, фототипій переважно з грамот ХІV ст., видав О.І.Соболевський» [137, с. 24].
А.Ю.Кримський наголосив на тому, що праці видатних дослідників східнослов’янських мов (О.Х.Востокова, М.О.Максимовича, І.І.Срезневського, Ф.І.Буслаєва, О.О.Потебні, М.А.Колосова) підготували «ґрунт для двох найвидатніших дослідників, людей двох різних напрямків – реаліста О.І.Соболевського та теоретика-філософа О.О.Шахматова», з якими, за словами мовознавця, «доводиться, направду, тепер найбільше рахуватися» [137, с. 16].
Отже, у процесі вивчення наукової діяльності А.Ю.Кримського, зокрема його поглядів на проблему походження української мови крізь призму мовознавчих досліджень його сучасників, очевидним стає факт, що значну роль у формуванні концептуальних положень ученого відігравали лінгвістичні ідеї О.І.Соболевського та О.О.Шахматова.

Висновки

1. Проблема походження східнослов’янських мов, зокрема української, посідає значне місце в лінгвістичних дослідженнях А.Ю.Кримського. У контексті мовознавчої науки ХІХ ст. – 30-х рр. ХХ ст. погляди вченого на поставлене питання виявилися традиційними. Мовознавець розглядав проблему східнослов’янського глотогенезу шляхом звернення до дивергентної теорії «родовідного дерева», не відкидав спільнослов’янську й «спільноруську» прамови. Як дивергентні А.Ю.Кримським було інтерпретовано, наприклад, такі історико-фонетичні процеси, як асиміляція о з у та а, ствердіння р в українській мові та ін. У морфології вченим представлено такі  дивергентні процеси, як наявність флексії - і у формах іменників першої та другої відміни давального, місцевого відмінків однини, збереження кличної форми іменників в українській мові та низку інших.
2. А.Ю.Кримський вивчав проблему східнослов’янського глотогенезу здебільшого схематично, у зв’язку з вивченням історії фонетичних та морфологічних явищ східнослов’янських мов, насамперед української. Важливим є той факт, що вчений не дав точного визначення меж існування спільносхіднослов’янського («спільноруського») періоду в розвитку української мови. Так, період ХІІ – ХV ст.ст. представлений дослідником як час виникнення самостійних східнослов’янських мов. Водночас у деяких працях А.Ю.Кримський розглядав історію української мови від ХІ ст.
3. У наукових дослідженнях ученого простежуємо нечіткість у датуванні виникнення східнослов’янських мов, оскільки окремі фонетичні процеси, спільні для всіх східнослов’янських діалектів, розглянуто А.Ю.Кримським ізольовано, як властиві лише українській мові, зокрема перехід е > о.
4. Дуже значним є внесок А.Ю.Кримського в розкриття вад гіпотези М.П.Погодіна – О.І.Соболевського. А.Ю.Кримський критикував погодінську гіпотезу, виступив з принциповою науковою критикою низки тверджень О.І.Соболевського. У центрі уваги А.Ю.Кримського перебувало відкриття О.І.Соболевським «нового h». Дослідження А.Ю.Кримського містили низку закидів: 1) здебільшого пам’ятки, які О.І.Соболевський назвав «галицько-волинськими» («з новим h»), не є галицько-волинськими чи «малоруськими» взагалі; вони  переважно білоруські, новгородські або псковські; 2) у «старомалоруських» грамотах ХІІІ – ХІV ст.ст. немає h замість є; 3) «новий h» не має відповідних рефлексів у сучасній українській мові (винятки дуже нечисленні).
5. А.Ю.Кримський також піддав критиці такі запропоновані О.І.Соболевським мовні особливості на підтвердження «галицько-волинської» гіпотези, як: 1) зникнення в українській мові форми 1-ї особи множини наказового способу на -hмъ; 2) наявність в українській мові із форм 1-ї і 2-ї особи дієслова «бути» тільки однієї «єси»; 3) заперечення існування українських особових імен на -ша; 4) реконструкція незрозумілої форми імені  Вольдрись замість Вольдрих (Ольдрих); 5) заперечення того, що перехід е > а  – це  українська риса.
6. Полеміка А.Ю.Кримського містить низку непереконливих аргументів. Зокрема, серед доказів О.І.Соболевського на підтвердження рефлексації о в давньогалицьких говорах знаходимо приклад воовьчии. А.Ю.Кримський заперечував таку рефлексацію о в «живій мові», дорікаючи тим самим своєму опонентові за незнання української мови. Аналогічно не визнавав А.Ю.Кримський рефлексації давнього о в слові торгувля.

РОЗДІЛ 4
ІСТОРІЯ ФОНЕТИЧНИХ ЯВИЩ УКРАЇНСЬКОЇ МОВИ
В ПРАЦЯХ А.Ю.КРИМСЬКОГО

Без сумніву, проблема формування фонетичної системи української мови є актуальною темою лінгвістичних досліджень А.Ю.Кримського. Учений не залишив спеціальної повністю завершеної праці з цієї галузі лінгвістичної науки, але більшість наукових праць дослідника, зокрема «Украинская грамматика» [146] свідчать про те, що питання історичної фонетики постійно перебували у колі мовознавчих інтересів А.Ю.Кримського.
Зокрема, у полеміці з О.І.Соболевським, присвяченій питанню походження української мови, А.Ю.Кримський спирався головним чином на факти з історичної фонетики. Ними здебільшого оперує вчений і при розгляді спірних питань про віднесення тих чи інших давніх писемних пам’яток до певної території за їх походженням [див. 146; 143; 134] .
Це пояснюється, певно, тим, що А.Ю.Кримський уважав «українську мову досить консервативною в галузі морфології» [146, с. 18], однак «далеко не такою в галузі фонетики» [там само]. Специфіку української мови мовознавець убачав насамперед у звукових особливостях, що розвинулися в ній після розпаду давньоруської мовної єдності [92, с. 26].
Оцінюючи наукове значення лінгвістичної спадщини А.Ю.Кримського в українському мовознавстві, відомий дослідник мови староукраїнських грамот В.О.Розов підкреслював, що їх автор, окрім  висвітлення   деяких загальних питань з історії української мови, «дає ряд надзвичайно цінних відомостей про українську фонетику» [214, с. 2, 17]. Рецензенти «Украинской грамматики» [146] – І.Я. Франко і О.О. Шахматов – теж найціннішими в ній вважали сторінки, присвячені питанням фонетичного розвитку української мови. Зокрема, на думку сучасників А.Ю.Кримського, ця праця є «першою спробою історичної граматики української мови від найдавніших часів, тобто від ХІ віку аж до наших днів, у всіх її діалектах» [214, с. 2, 17]; більше того, в ній зібрано «велику силу цікавих спостережень про звукові форми нашої мови, і се, власне, головна заслуга А.Ю.Кримського» [там само].
Щоб правильно зрозуміти наукове значення праць А.Ю.Кримського в галузі історичної фонетики української мови, треба, аналізуючи їх у світлі подальшого розвитку лінгвістичної науки, не відривати від тих умов, у яких вони писалися, зважати на тогочасний рівень розвитку науки про історичну фонетику взагалі й українську зокрема. На той час з історичної фонетики української мови були лише ґрунтовна праця П.Г.Житецького «Очерк звуковой истории малорусского наречия» [87] та кілька розвідок О.О.Потебні. Це, власне, й усе, якщо не брати до уваги окремих заміток із того чи іншого питання, здебільшого зроблених побіжно, при розгляді інших наукових проблем.
Тому наукові праці А.Ю.Кримського, в яких праналізовано чимало питань з історичній фонетики української мови, привернули значну увагу його сучасників. Так, В.О.Розов назвав «Украинскую грамматику» А.Ю.Кримського «великою», хоч і «безсистемною енциклопедією з питань українського мовознавства» [215, с. 77]. О.О.Шахматов, рецензуючи її, визнав А.Ю.Кримського «відмінним знавцем сучасної малоруської мови в її наріччях» [277, с. 144], відзначив у книзі «багатство матеріалу, який свідчить про велику начитаність автора» [там само, с. 143]; тому «ряд пояснень А.Ю.Кримського описаних ним звукових і незвукових процесів можуть бути прийняті без застережень» [там само].
Відомо, що у своїх дослідженнях А.Ю.Кримський розглядає – одні ґрунтовно, інші лише побіжно – майже всі найголовніші питання української історичної фонетики [92, с. 28]. 
У працях А.Ю.Кримського знаходимо глибокі міркування, аргументовані великим фактичним матеріалом, про різні зміни як у системі українського вокалізму, так  і в системі консонантизму.

4.1. Вокалізм

Витлумачення фактів, пов’язаних з розвитком системи голосних звуків української мови, А.Ю.Кримський розпочав з висвітлення історії найдавнішого періоду у формуванні східнослов’янських мов, представленого писемними пам’ятками XI – XIV ст. ст. Інколи дослідник розширював зазначені хронологічні межі, реконструюючи мовні факти VI – IX ст.ст. або ж залучаючи до аналізу пам’ятки XVI – XVII ст.ст. Проте першочергово увага мовознавця була спрямована саме на період «спільноруської» єдності. Ученим докладно розглянуті важливі дивергентні процеси, які спричинилися до виникнення української мови.
З погляду А.Ю.Кримського, «у VI – IX ст.ст. мова всіх східних слов’ян була, безумовно, єдиною і мала такі специфічні риси в системі вокалізму порівняно з мовами південних і західних слов’ян», як повноголосся, о на початку слова відповідно до старослов’янського jе, деназалізацію носових голосних [140, с. 94-95]. Учений наводить низку прикладів на підтвердження висунутого ним положення, де розглядає «спільноруську» мову порівняно зі старослов’янською та польською мовами (див. табл. 4.1).

Таблиця 4.1
Специфіка вокалізму «спільноруської» мови VI – IX ст.ст.
Фонетичні особливості	                                          П  р  и  к  л  а  д  и	
	  старослов’янська 	     польська	   «спільноруська»	
1) повноголосся: 
     ра (ро) > оро;
    лıъ (ле) > оло;
    рıъ (ре) > ере
	
           брада
          млıъко
          брıъгъ	
        broda
        mleko
        brzeg	
        борода
        молоко
        берегъ

Продовж. табл. 4.1 
Фонетичні особливості	                                            П  р  и  к  л  а  д  и	
	старослов’янська 	      польська	   «спільноруська»	
2)  @ > у
     # > а	          д@бъ
          з#ть	        dąb
        zięć	         дубъ
        зять	
3)  jе > о	          ~лень	        jеlen 	       олень  	

Дослідження А.Ю.Кримським специфіки переходу jе > о в протоукраїнській мові показало, що в іменах, запозичених з церковнослов’янської мови, існувала паралельна форма з початковим  ~. У таких випадках «йотований ятевий звук (~) звучав, згідно із загальним фонетичним законом, як jä (перед м’яким приголосним) або jö (перед твердим приголосним)» [146, с. 201ε]. Упродовж ХІ – ХІІІ ст.ст. відбувалися подальші зміни  jä  > jа  та  jö  > jо, що спричинилися до появи слів (зокрема власних імен), як  ясетр, Ялена, Ярина, Йовстахия тощо [там само].
А.Ю.Кримський ураховував досягнення вчених Харківської лінгвістичної школи, пов’язані з розвитком вищезазначеного фонетичного явища. Зокрема, М.О.Колосов відзначав, що всі слов’янські мови, крім східнослов’янських, мають у низці слів початкове jе. Отже, jе, як риса більшого поширення, є архаїзмом, а о – інновацією [128, с. 15-16].
О.О.Потебня оцінив цей аргумент негативно. Він зазначив, що не завжди східнослов’янському о на початку того самого слова відповідає jе в мовах південних і західних слов’ян. Зокрема, початковий о представлено не тільки в рос. і укр. омела, а й у відповідних словенських (oméla) і сербських (омела) словах; у чеській мові поряд з формою jеseň є також oseň [208, с. 22]. «Важливість цих відхилень, – писав О.О.Потебня, – мусить бути сумірною з тим, що й усіх слів з початковим ~ = о навряд чи набереться два десятки» [там само].
Відомо, що О.О.Шахматов запропонував три інтерпретації, де відтворено проміжні звуки, у яких зафіксовано етапи зміни jе > о. Початковий j було втрачено ще в діалектах спільнослов’янської мови, хоча, можливо, і пізніше, у «спільноруській» мові [277, с. 11; 290, с. 18-19; 287, с. 6; 288, с. 138-139] (див. мал. 4.1).

о

ö

ä

а

е

jе

о

ö

Мал. 4.1

З огляду на вказані вище факти, зрозуміло, що період VI – IX ст.ст. в інтерпретації А.Ю.Кримського представлений лише кількома явищами в системі вокалізму «спільноруської» мови. Це пояснюється тим, що увага дослідника передусім була спрямована на вивчення історії формування українського вокалізму в період з ХІ ст. до ХІV ст., що пов’язано зі специфікою методології вченого, а саме з визнанням давніх писемних пам’яток за пріоритетне джерело дослідження (див. 3.3).
Важко не погодитися з думкою А.Ю.Кримського про те, що «здебільшого вокальні риси київської мови ХІ ст. одержали у своєму розвиткові інші звукові відтінки, а деякі зникли взагалі» [146, с. 130].
Основною ознакою мови давніх «південнорусів» А.Ю.Кримський уважав наявність редукованих голосних ъ, ь. За спостереженнями вченого, «ъ наближається до індоєвропейського короткого у (ǔ), а ь – до короткого ǐ [там само, с. 131]. Ці голосні звуки вимовляються не чітко, а «глухо» [там само, с. 132]. А.Ю.Кримський твердив, що вимова у (ǔ) спрямована «від звука у в бік звука о», а вимова звука ǐ «спрямована в бік зука е» [там само]. Учений навів приклад, що містять Слова Григорія Богослова ХІ ст.: отоумьщение замість отъмьщение. Водночас, з погляду мовознавця, «наближення ъ до о доводить поступовий перехід ъ > о» [146, с. 133].
За словами А.Ю.Кримського, «глуха вимова звука ъ» спричинила до «поплутання ъ з ы», здебільшого в позиції перед наступним голосним, наприклад, вы имени замість въ имени (Ізборник Святослава 1073 р.) [146, с. 133]. Іноді зміну ъ > ы спостерігаємо в інших позиціях, зокрема, сымhриться замість съмhриться (Ізборник Святослава 1073 р.) [там само].
Як твердив А.Ю.Кримський, «у старіших пам’ятках писемності замість ь написано и», наприклад, чисти замість чьсти, цирквь замість цьркъвь (Слова Григорія Богослова ХІ ст.) [146, с. 134].
На думку М.А.Жовтобрюха, редуковані ǐ,  ў вживалися в позиції перед j та į [94, с. 187]. Тривалість редукованих ǐ, ў, які розвинулися ще на спільнослов’янському ґрунті з голосних ъ і ь, була значно меншою, ніж і та у нормальної довготи [там само]. У давньоруській мові на письмі ǐ, ў позначалися літерами и та ы, як і звуки і, у нормальної довготи: лию, пию, синии [там само]. Фонологічно редуковані ǐ, ў не відрізнялися від ь та ъ, власне, вони були позиційними варіантами фонем ь, ъ, про що свідчать і давньоруські написання з ь, ъ замість и, ы в позиції перед j, що зрідка трапляються ще в ранніх пам’ятках: житыємь, мытарыє (Архангельське євангеліє) [94, с. 188].
Звуки ǐ, ў могли стояти в сильній і слабкій позиції, хоч слабкого ў в давньоруській мові не засвідчено [там само]. Слабкий ǐ занепав, як і слабкий ь, наприклад: укр. п’ю, ллю; рос. пью, лью; блр. п’ю, ллю [там само].
За спостереженнями істориків української мови, у сильній позиції голосні звуки ǐ, ў вокалізувалися, але їх рефлекси в різних давньоруських діалектах неоднакові: у південно-західних говорах ǐ > і,  а ў > у, наприклад, укр. шия, бий, синій; блр. шыя, бі, сіні [там само]. У північно-східних діалектах давньоруської мови редукований ǐ, ў розвинувся в сильній позиції в е, о: наприклад, рос. молодой [там само].
О.О.Шахматов зміну ǐ > е, ў > о перед j пов’язував з лабіалізацією редукованого чи відсутністю її. Редукований ў, що стояв після твердого приголосного, лабіалізувався в широкий о, а ǐ, що стояв після м’якого приголосного, не лабіалізувався, але став вимовлятися як більш широкий голосний і змінився в е. Отже, зміна ǐ > е, ў > о залежала не від їх природи, а від природи попередніх приголосних [287, с. 349]. На жаль, гіпотеза О.О.Шахматова не пояснила, чому в інших давньоруських діалектах відповідно до е, о з ǐ, ў виникли голосні і, у [94, с. 189].
Відомо, що в сучасній українській мові ці звуки перейшли в голосні повного творення о, е (у сильній позиції) або взагалі зникли (у слабкій позиції): сънъ > сон, дьнь  > день, тєтъка  > тітка.
Учений твердив, що за свідченнями давніх писемних пам’яток у ХІІ ст. розпочинається процес занепаду зредукованих ъ, ь [там само, с. 135], хоча зародки описаного фонетичного явища можна помітити вже в ХІ ст. [там само].
Між тим, аналіз фактів, засвідчених у давньоруських писемних пам’ятках, дає підставу для висновку, що в ХІ ст. редуковані голосні ъ, ь у мові східних слов’ян ще не зникли, а існували як самостійні фонеми [94, с. 177].
Питання про час занепаду редукованих у давньоруській мові в науковій літературі розв’язували по-різному. О.О.Потебня вважав, що голосні ъ, ь у деяких позиціях не зникли ще в ХІІІ ст. – ХІV ст. і навіть пізніше [208, с. 48-50]. О.І.Соболевський, навпаки, відносив занепад редукованих у давньоруській мові до значно ранішого періоду, стверджуючи, що вже в другій половині ХІ ст. вони «зникли з вимови і перестали вживатися в живому говорі» [234, с. 46]. П.О.Бузук занепад редукованих датував ХІ ст. – ХІІ ст., хоч і припускав, що в окремих говорах цей процес міг відбуватися ще й пізніше, в ХІІІ ст. [21, с. 33].
Очевидно, процес занепаду редукованих у слабкій позиції й перехід їх у голосні повного творення в сильній відбувався в давньоруській мові послідовно. Деякі незначні відхилення від нього спостерігаємо лише в окремих її діалектах, вони не могли охоплювати всієї давньоруської території [94, с. 176].
Занепад редукованих у слабкій позиції і перетворення їх у голосні повного творення в сильній – процеси взаємозумовлені і нероздільні. Проте, звичайно, перший з них частково повинен був передувати другому, бо саме «занепад слабких редукованих зумовив подовження, прояснення й заміну сильних  ъ, ь у голосні о, е, тобто викликав вокалізацію сильних ъ, ь» [94, с. 178].
На підставі фактичного матеріалу давніх пам’яток писемності А.Ю.Кримський не тільки визначив час занепаду редукованих голосних ъ, ь (друга половина ХІ ст. – перша половина ХІІ ст.), а й підкреслив, що слабкі редуковані втратилися насамперед не в кінцевому, а у внутрішньому складі [146, с. 135-136]. На думку О.О.Шахматова, слабкі ъ і ь зникали насамперед у першому складі слова, потім у середніх складах і найпізніше – у кінцевому [287, с. 217]. Проте сучасні дослідники вносять окремі корективи до погляду на таку послідовність занепаду ъ, ь у слабкій позиції. Втрата слабких ъ, ь розпочалася не взагалі з перших складів слова, а з кореневих, причому спочатку тих, у яких слабкі редуковані не чергувалися з сильними в інших формах того самого слова або споріднених слів [263, с. 121].
У науковій концепції А.Ю.Кримського зазначено, що процес занепаду редукованих, який розпочався в ХІІ ст., відбувався дуже повільно й не у всіх говорах одночасно: у південно-західних діалектах української мови він завершився в ХV ст., а в східноукраїнських – у  ХVІІ ст., хоча в деяких архаїчних говорах «навіть тоді ъ, ь могли ще існувати» [146, с. 135-138].
Така позиція вченого видається сучасним дослідникам недостатньо аргументованою. Зокрема, М.А.Жовтобрюхом критично розглянуті докази існування редукованих голосних в українській мові в ХV ст. і пізніше, запропоновані А.Ю.Кримським. З погляду лінгвоісторіографа, написання панъ Мошонъчьчи замість Мошончичь, сеси листъ замість сесь (Львів, вексель 1421 р.); въ Ливовъ замість Львовъ (Грамота 1452 р.) та ін. не є переконливим доказом висунутого А.Ю.Кримським положення, оскільки ґрунтуються виключно на свідченнях давніх писемних пам’яток. Аналіз говорів Галичини, Буковини й Східної України, у яких, як свідчить А.Ю.Кримський, до ХV ст. ще не зникли редуковані, спростовує це твердження, бо в зазначений період на місці етимологічних о, е вимовлявся секундарний голосний і, розвиток якого тісно пов’язаний із занепадом редукованих  ъ, ь [92, с. 39].
Як зазначив А.Ю.Кримський, найважливіші зміни української мови відбулися саме після занепаду редукованих голосних. Тому зрозуміло, що неодночасність цього мовного явища повинна була позначитися на досить значних фонетичних відмінностях між «західномалоруським» і «східномалоруським» наріччями [146, с. 135-138].
Найголовнішим наслідком занепаду редукованих ъ і ь у системі вокалізму А.Ю.Кримський уважав компенсаційне подовження голосних о та е, їх дифтонгізацію та подальший перехід у монофтонг і (див. табл. 3.5). З цим явищем учений справедливо пов’язав зменшення кількості складів у словах. Зокрема, слово камєнь, яке у ХІ – ХІІ ст.ст. містило в собі три склади, перетворилося у двоскладне камінь (ХІV ст.) [146, с. 140].
Заслуговує на увагу вивчення А.Ю.Кримським зміни о > і. Насамперед, учений говорив про наслідування нашими предками церковнослов’янської писемної традиції. Цей факт підтверджується відсутністю ознак «живої» української мови в рукописах ХІІ – ХVІІІ ст.ст., наприклад написання бобъ через о, а не ō або дифтонг у⁀о [там само, с. 142]. Причому літописці обмежувалися однією літерою о навіть у тих випадках, де етимологія вимагала таких  написань, як о + о, въ + о (во + о). Зокрема, Євангеліє 1283 р. містить приклад «яко азъ отьци моємъ» замість канонічного «въ отци» [там само, с. 143].
З огляду на вищевказані факти, цікавими є міркування А.Ю.Кримського щодо адекватного відтворення прикладами подовження о в новозакритому складі, зокрема воовьц#, воовчихъ (Галицьке євангеліє 1266 – 1301 рр.) реальної вимови [134, с. 136-146; 146, с. 143-148].
Так, приклади типу кооли, прhчистоому, бhжааша, идуущимь (Луцьке євангеліє ХІV ст.), були одним з основних аргументів А.Ю.Кримського проти надання фонетичного значення написанням оо, аа, уу, оскільки такі подвійні написання графем для голосних траплялися в тих випадках, у яких, на думку вченого, довгі голосні не могли виникнути на українському ґрунті [146, с. 144-148]. Зокрема, у такий спосіб староруські писарі могли позначати графічні риси, запозичені із сербських рукописів; причиною подвоєння міг бути наголос або церковно-технічні читальні особливості тощо [134, с. 144-145].
Як твердив А.Ю.Кримський, такі подовження голосних фонем «повстали не з малоруських діалектологічних причин, а з причин графічних, церковних» [там само, с. 146]. Перші фіксації переходу о > і знаходимо в «живих» грамотах кінця ХІІІ ст., де вжито у та ю замість о: тумъ (тôм), добровульно (добровôльно) [там само]. Згодом голосні у та ю змінювалися на и або і, наприклад, у Пересопницькому євангелії 1561 р.: відповhдаю [87, с. 121].
А.Ю.Кримський підкреслив, що не завжди написання літер оу та о, ю та е свідчать про дифтонгічну вимову, властиву українській мові на місці етимологічних звуків о та е після занепаду в наступному після них складі редукованих ъ і ь. «Авторитетними» є лише свідчення грамот, літописів, тобто тих рукописів, де відбито «живу малоруську» вимову [134, с. 147].
На час написання зазначених праць А.Ю.Кримського такі його міркування й висновки відповідали тодішньому станові досліджень українських говорів [96, с. 63]. Однак після появи досліджень В.М.Ганцова про поліські дифтонги і класифікацію українських говорів стали очевидними різні шляхи розвитку українського вокалізму на півночі й півдні України, зумовлені неоднаковою трансформацією в цих діалектних регіонах давніх часокількісних відношень, зокрема збереженням на півночі довготи голосних тільки під наголосом [35, с. 19].
Уперше на факт подвійного написання голосних у Луцькому євангелії ХІV ст. (пам’ятці, написаній на території північних українських говорів) звернув увагу О.І.Соболевський [236, с. 97]. Згодом це явище було суттєво уточнене П.О.Бузуком, який зазначив, що всі такі випадки подвоєння графем голосних (отъвh, щааша, триижды, отъсюудоу; коолижьто, приідооша) стосуються наголошених голосних [18, с. 127-128]. Отже, цей факт не можна вже було легковажно розглядати як звичайну графічну випадковість, як певну, за висловом О.І.Соболевського, «примху писаря» чи як якийсь графічний декор [236, с. 97].
Цікавими є спостереження А.Ю.Кримського над історією звука е, якісні зміни якого розпочалися в ХІ ст. Процес перетворення е > і був досить складним, бо відбувався упродовж кількох століть. Умовно це фонетичне явище можна розподілити на декілька етапів: 1) поява голосних ä, ë замість е (ХІ ст.); 2) подовження цих голосних звуків та їх поступовий перехід у дифтонги і⁀ä, ю⁀ö, ю⁀э, ю⁀ы, ю⁀и (ХІ – ХІІІ ст.ст.); 3) трансформація зазначених дифтонгів у монофтонг і (ХІV – ХV ст.ст.) [146, с. 201ή- 202γ].
З погляду А.Ю.Кримського, доля звуків ä, ë в складах перед тими, де занепали редуковані голосні, виявилася не однаковою: у результаті подовження вони зазнали якісно різних змін [там само, с. 201ξ]. Цю тезу лінгвіста відображає така схема:

і

і⁀ä

   ä⁀ä
 (jää)

ä

ю⁀э

е

ö

і

ю⁀ы

ю⁀ö 
 (ю⁀о)

   ö⁀ö 
 (ё⁀о)

ю⁀и

Мал. 4.2

Староукраїнські писемні пам’ятки засвідчують секундарний і на місці етимологічного о в новому закритому складі та е, після якого в наступному складі занепадав редукований ъ, пізніше, ніж на місці етимологічного е, що в наступному складі після нього занепав ь. Зрідка він позначений літерами и або h у пам’ятках ХV ст., зокрема сольцh > сhлцh [146, с. 203ε]. Дуже ймовірно, що секундарний і з о відбиває написання покиль у білоруській копії жалованої грамоти Корбинського від 1479 р. [там само, с. 176], хоч це свідчення не безсумнівне; можливо, що таке написання становить помилку пізнішого переписувача [94, с. 278]. З ХVІ ст. відбиття в орфографії староукраїнських пам’яток звука і з о та е вже досить поширене [там само].
Отже, А.Ю.Кримський уважав, що в усіх українських говорах відбулося подовження о, е в нових закритих складах, які виникли внаслідок занепаду редукованих голосних. Очевидно, загальноукраїнським був перехід подовжених о, е в дифтонги.
Такої ж думки був і О.О.Потебня, коли вивчав фонетичні особливості північних говорів української мови, де й зараз у зазначеній позиції наявні дифтонги [206, с. 278].
Переконання О.О.Потебні в тому, що в переході о, е в і спочатку відбуваються «кількісні зміни» (подовження о, е), а потім і якісні (дифтонгізація подовжених монофтонгів), підтримав П.Г.Житецький. Проте останній вважав, що подовження о, е й подальша дифтонгізація відбулися в «спільноруській» мові в Х – ХІ ст. (або навіть раніше) 87, с. 49. Із спільноруських дифтонгів виникли не тільки «малоруські», а й «великоруські» о, е (у такому випадку для «великоруського» о, е треба реконструювати зворотний процес, тобто перехід дифтонгів у подовжені голосні, а подовжених голосних у голосні «нормальної» довготи). Пізніше П.Г.Житецький під впливом критики В.Ягича прийшов до висновку, що спільноруським було лише подовження о, е, а дифтонгізація подовжених голосних виникла на «малоруському» ґрунті 88.
Не можна залишити поза увагою новаторські погляди О.Б.Курило на процес переходу о, е > і в нових закритих складах. О.Б.Курило констатувала, що в українській мові відбувся не один, а два процеси такої зміни – у північних та в південних говорах (у північних – через стадію дифтонгізації, а в південних – незалежно від наголосу і без дифтонгізації) 37, с. 21].
Зауважимо, що А.Ю.Кримський плідно дослідив саме ті фонетичні риси, за якими можна відокремити староукраїнські писемні пам’ятки від інших східнослов’янських. Серед них укажемо такі: зміна ĕ (h) > і, збіг артикуляції давніх ы й і та злиття їх в одному сучасному звукові и, чергування  о > у,  о > а  (о стоїть у ненаголошеній позиції) тощо (див. табл. 3.1). Очевидно, що розвиток цих явищ у системі українського вокалізму тісно пов’язаний із занепадом редукованих  ъ, ь.
Як бачимо, написання и на місці вживаної для позначення етимологічного звука ĕ літери h давньоруські пам’ятки південного походження засвідчують низкою прикладів в ХІ ст. На думку А.Ю.Кримського, вони вже відбивали перехід  ĕ > і [146, с. 205а], властивий київському говору.
Однак сучасні дослідники заперечують таке положення А.Ю.Кримського, аргументуючи це: 1) більш поширеною заміною  h  > є в абсолютно однакових фонетичних умовах (нєсть, тєлєси, лєта тощо); а той самий звук в абсолютно тотожних умовах не давав, звичайно, двох рефлексів; 2) відмінністю голосного ĕ від етимологічних і, е в давньоруських діалектах ХІ ст., про що свідчать особливості подальшого розвитку етимологічних і секундарних і, е, які виникли з ĕ  [94, с. 239].
Відомо, що розглядаючи старокиївський говір Х – ХІ ст.ст., А.Ю.Кримський визнавав дифтонгічний характер давньоруського ĕ. Цей звук учений характеризував як спадний дифтонг і⁀ä, тобто такий, у якому наголошувався перший компонент, а другий вимовлявся як широкий звук ä. Своє припущення А.Ю.Кримський аргументував покликанням на дифтонгічну вимову відповідників давнього ĕ в сучасних північних говорах української мови [146, с. 204].
Зауважимо, що дифтонгічну вимову ĕ не заперечували такі лінгвісти, як М.М.Дурново і К.Т.Німчинов. Так, з погляду М.М.Дурново, цей факт підтверджує наявність у низці північноросійських, північноукраїнських та південнобілоруських говорів, як і в довгих складах словацької мови та в лужицькій, вимови і⁀е, відповідно до давнього ĕ, що відома й у наш час [85, с. 114].
Близькими до цієї гіпотези були міркування О.О.Шахматова, які ілюструє така схема:

   ĕ

і⁀e

е⁀ä

Мал. 4.3
З погляду вченого, дифтонгічну вимову ĕ давньоруська мова успадкувала від спільнослов’янської [288, с. 116].
Рішуче заперечував дифтонгічність східнослов’янського ĕ О.М.Селіщев, який уважав цей голосний монофтонгом, що артикулювався як високий, напружений ê [223, с. 204]. А ще раніше Є.К.Тимченко припустив, що голосний ê вимовлявся в давньоруських говорах як довгий закритий ễ [250, с. 113].
Важливим є той факт, що А.Ю.Кримський був прибічником абсолютної хронологізації в становленні звукової системи української мови, зокрема її вокалізму.
Суттєві уточнення внесли міркування вченого щодо хронології  указаних вище фонетичних ознак (див. табл. 4.1), розвиток яких А.Ю.Кримський датував ХІ ст.
Зазначимо, що дослідник не тільки простежував реалізацію того чи того фонетичного явища в територіальних діалектах, а й визначав час його поступового поширення в українській мові в цілому. Зокрема, розглядаючи процес зближення ы та і (орфогр. и) в українській мові, А.Ю.Кримський простежив найбільш ранні його вияви в говорах Київської землі, трохи пізніше – у північній Галичині та південно-східній Волині, що межують з Київщиною, і ще пізніше – у південній Галичині та по всій Волині, підкреслюючи при цьому, що Волинь з цього погляду виявила найбільший консерватизм, що в її говорах ще і в XIV – XV ст.ст. не відбулося злиття в один голосний давніх ы та і, хоча в інших говорах ці звуки, на думку вченого, у той час своєю артикуляцією вже не розрізнялися [146, с. 209].
Процес пересування етимологічного і в напрямі до сучасного и розпочався в південній діалектній зоні давньоруської мови, як про це свідчать дані писемних пам’яток, ще з другої половини ХІ ст., але закінчився він, на думку сучасних дослідників, не раніше кінця ХІІ ст. – початку ХІІІ ст. [94, с. 260].
Відомо, що А.Ю.Кримський вказував на паралелізм у розвитку ятевих рефлексів у напрямі до монофтонга і зі ствердінням давнього і та злиттям його з ы [146, с. 205ε-205ξ]. На підставі вивчення цих явищ за давньоруськими писемними пам’ятками, учений відзначив, що «в Х ст. звуки ы та і ще строго не розрізнювалися у всіх українців», як і «звук h ще в жодній позиції не змінювався в монофтонгічне і»; проте «в ХІ ст., коли бачимо в українців більш або менш часте сплутування h з і», необхідно звернути увагу на те, що «давній звук и звучав у них уже трохи твердіше, ніж і» [там само, с. 208ξ- 208η].
Фактичні дані сучасних говорів української мови дозволяють вважати слушною думку А.Ю.Кримського про тісний зв’язок і приблизну одночасність цих процесів (переходу h >  і, збігу і та ы) [97, с. 26].
Відомо, що ще П.Г.Житецький влучно помітив у поліських говорах зв’язок між розвитком рефлексів h з процесом обниження і пересування вглиб ротової порожнини артикуляції первісного і  [87, с. 125].
Залучивши значний фактичний матеріал, А.Ю.Кримський дослідив усі особливості процесу асиміляції о > а. Вивчення цього явища в інтерпретації мовознавця свідчить про те, що діалекти української мови досліджені ним переважно шляхом порівняння західноукраїнських говорів із східноукраїнськими [31, с. 7].
Учений зазначив, що в «малорусів» відсутнє «акання», проте східне наріччя характеризується переходом ненаголошеного о  в  а, який містить наступний склад, причому дослідник наголосив на відсутності цього фонетичного явища в західних говорах [146, с. 241-243]. Про це свідчить така таблиця:	
Таблиця 4.2
         Асиміляція   о > а  (о стоїть у ненаголошеній позиції)
Східномалоруське наріччя 
(асиміляція відбувається)	Західномалоруське наріччя
(асиміляція не відбувається)	
              багатий	                 богатий	
              манастир	                 монастир	
               хазяїн	                  хозяїн	
               ганчар	                  гончар	
               чабан	                  чобан	
               салдатъ	                  солдатъ	
             качан	                кочан	
             халява	                холява	
             кажан	                   кожан 	
             калач	                колач	

Зрідка це фонетичне явище засвідчене ще в давньоруських писемних пам’ятках, найдавніше в Новгородській Путятиній мінеї ХІ ст.: багатьство. На думку А.Ю.Кримського, це слово потрапило на північ давньої Русі з півдня, з київських говорів [146, с. 245]. Такої ж думки пізніше дотримувалися й інші лінгвісти, зокрема Л.А.Булаховський [22, с. 90].
Відомо, що перехід о > а перед складом з наступним наголошеним а як наслідок регресивної асиміляції свого часу пояснив О.О.Потебня [211, с. 117]. Здебільшого так це фонетичне явище пояснювали й пізніше. Однак деякі лінгвісти заперечували достовірність такого пояснення, вважаючи його непереконливим [151, с. 33].
Заслуги А.Ю.Кримського у вивченні цього явища очевидні, бо дослідник визначив також інші випадки, у яких відбувається перехід о > а, а саме: у дієслівних формах (помогать > помагати); у прикметникових формах (ласковый > ласкавый); у запозичених словах (Родіонъ > Радивон) [146, с. 248-250].
Відомо, що деякі лінгвісти  20-30-х рр. ХХ ст. не поділяли зазначені вище  погляди А.Ю.Кримського. Зокрема, концепція так званої гармонійної асиміляції о > а не задовольнила О.Б.Курило, для якої виявився незрозумілим той факт, чому ця зміна охопила лише кілька десятків слів, не порушуючи інших, таких як козак, лопата, собака тощо. Дослідниця вважала, що форми з а треба розглядати як окремі білорусизми або північноукраїнізми [152, с. 82].
У системі українського вокалізму наявна також асиміляція о > у (о ненаголошений): годувати > гудувати, коштувати > куштувати, кожух > кужух, голубка > гулубка тощо [146, с. 472-473].
Процес зближення о з у А.Ю.Кримським простежено від найдавніших часів. Фіксації цього явища в пам’ятках ХІ ст. – ХV ст. дозволяють ученому визначити всі умови, за яких можливий цей процес, зокрема в основах слів (уружьникъ), у прикметникових закінченнях (добруму), у дієслівних суфіксах (торгувати) тощо [там само, с. 457-461].
А.Ю.Кримський простежив і всі ті випадки, коли етимологічний у в деяких діалектах може змінюватися на о: оживали замість уживали, правою і  вhрною службу  замість  правую  і  вhрную,  чистою вhру  тощо [там само, с. 468].
Хоча це явище існувало ще в давньокиївському говорі ХІ ст., воно не є загальновживаним у сучасній українській мові, оскільки не відповідає літературним нормам. Проте перехід о > у поширений в українських говорах, де рідко відбувається зворотнє явище – чергування ненаголошеного у з о. Зокрема для Полтавщини характерне вживання слова розом замість розум [там само, с. 474].
Сучасні вчені, зокрема М.А.Жовтобрюх, уважають, що процес зміни ненаголошеного о > у, а іноді й наголошеного, може бути пов’язаний також з аналогійними впливами [94, с. 300]. Так, на закріплення голосного у в іменнику мачуха (із мачоха, д.-р. мачеха) вплинув, безсумнівно, поширений у подібних словах суфікс -ух(а), пор. свекруха [там само]. 
Аналогійного, а не фонетичного походження звук у в слові кожум’яка, виникнення якого А.Ю.Кримський пояснював впливом широковживаного іменника кожух [146, с. 488]. Цей погляд пізніше прийняв Л.А.Булаховський [22, с. 89-92].
Відомим є той факт, що доля українського звука е тісно пов’язана із занепадом редукованих ъ, ь (див. табл. 3.5). За А.Ю.Кримським, «у вимові наших предків-киян ХІ ст. (та інших предків малорусів) звук е був м’яким: нєбо, знаєтє», оскільки вимовлявся так, як  звучить сучасний е лише «в деяких архаїчних говірках північних малорусів» [146, с. 192]. 
По суті, мова йде про ствердіння приголосних перед е. А.Ю.Кримський був упевнений у тому, що до епохи занепаду редукованих голосних «м’якими або напівм’якими були в малорусів навіть губні сполучення бе, пе, ве, ме, а решта – тим паче» [там само, с. 194].
На думку А.Ю.Кримського, процес ствердіння приголосних перед е розпочався не раніше ХІІ – ХІІІ ст.ст., причому його завершення має різний час для конкретних областей України [там само, с. 195]. Зокрема, у Галичині й Буковині, де всі звукові процеси відбувалися швидше, ніж на інших територіях, зазначене фонетичне явище наявне вже в ХІV ст., що відображає тверда вимова губних приголосних. Водночас у деяких випадках, наприклад після ц, вимова е залишалася «м’якою» [там само]. Імовірно, лише в ХV ст. «м’яка» вимова е в говорах Галичини й Буковини зникла зовсім [там само]. Завершення процесу «ствердіння» е на Волині припадає на кінець ХV ст. – ХVІ ст. Щодо «східномалоруського» наріччя, то навіть на початку ХVІ ст. вимова е була ще «м’якою», яка тільки в кінці цього століття змінилася на «тверду» [там само, с. 197-198].
Поступове закріплення «твердої» вимови звука е в різних регіонах України спричинило до виникнення нових фонетичних змін, зокрема чергування е з ы або у (о) в ненаголошеній позиції, яке відбивають буковинські грамоти ХІV – ХV ст. [146, с. 196; 140, с. 112]. Про це вже було зазначено в дисертації (див. 3.2).
Указуючи на окремі помилки у висвітленні історії звука е, у рецензії на «Украинскую грамматику» [146] О.О.Шахматов писав: «А.Ю.Кримський, безсумнівно, уникнув би низку утруднень у розумінні й поясненні долі е в українській мові, якби послідовно продумав відповідні явища в тому справді історичному висвітленні, яке дає один тільки порівняльно-історичний метод» [277, с. 149].
Заслуговують на увагу критичні зауваження О.О.Шахматова щодо ігнорування А.Ю.Кримським наукової термінології у процесі характеристики голосних звуків, а також нечіткості в датуванні розглянутого вище фонетичного явища. Так, О.О.Шахматов наголошував на тому, що назване А.Ю.Кримським ствердіння приголосних, без сумніву, є явищем «спільномалоруським», яке тим самим бере свій початок із глибокої давнини. Отже, «спільномалоруську» епоху навряд чи можна ототожнювати з ХV ст. або ХVІ ст., коли розпочався вже не «спільномалоруський» процес монофтонгізації дифтонгів [там само].
Цікавими є погляди А.Ю.Кримського на зміну е > о [146, с. 371-372], що відбувалася за таких умов (див. табл. 4.3).
Таблиця 4.3
Умови переходу е > о в українській мові
Позиції звука е	Приклади	
1) після j	jего > його; твоему  > твойому;
 боевой > бойовий; Ефимъ > Йохим	
2) після ж	жена > жона; пирожекъ > пиріжок;
жерства > жорства; ножевый > ножовий	
3) після ч	чело > чоло; человhкъ > чоловік;
 вечера > вечора; четыре > чотири	
4) після  щ	щека > щока; щегла  > щогла;
 путящему  > путящому	
5) після ш	пшено > пшоно; шептать > шопотіти;
 шестой > шостий; шелковый > шовковий	

На думку вченого, це фонетичне явище відбивають давні писемні пам’ятки як «східномалоруські», так і «західномалоруські» [146, с. 371-372].
Отже, А.Ю.Кримський аналізував зміну е > о в позиції після шиплячих та j. Відомо, що Я.Ф.Головацький приділив увагу з’ясуванню цього специфічного для української мови явища, однак, не зумів правильно його пояснити і вважав, що ця зміна залежить навіть від наголосу, оскільки помітна особливо тоді, «коли на е ударениє голосу паде» [74, с. 20].
Розглядаючи це явище, О.О.Потебня вважав, що е > о не тільки після шиплячих, а й після деяких інших приголосних (льон, сльоза, трьох, пісеньок, тьохкати) [204, с. 105]. Згодом учений зазначив, що така зміна відбувається в українській мові «незалежно від наголосу» [205, с. 39-40], а перехід е > о після шиплячих можливий лише в позиції «перед твердими приголосними» [там само, с. 40].
А.Ю.Кримський так само зробив більш ґрунтовні висновки. По-перше, учений підкреслив, що зміна е > о за однакових умов відбувається не тільки в позиції після шиплячих, а й після j; по-друге, він довів, що такій зміні підлягає як етимологічний е, так і е з давнього ь; по-третє, А.Ю.Кримський наголосив на тому, що обов’язковою умовою зміни е > о після шиплячих та j є споконвічна твердість приголосного подальшого складу [146, с. 371], тим самим учений визначив цю закономірність так, як її сформульовано в сучасній науці [92, с. 32].
Цікаві спроби А.Ю.Кримського пояснити також перехід е > о не тільки в позиції після шиплячих та j, а й після інших приголосних. Зокрема, дослідник твердив, що «в складах ле, не, ре, де, те, а тим паче в складах зі свистячим приголосним це, зе, се, дзе, де приголосні звуки є м’якими, звук е в позиції перед наступним твердим приголосним здатен чергуватися з о за аналогією до позиції після шиплячих та j, наприклад, польовий, синьовід, бадьорий, трьох, застьобнути та ін.» [146, с. 384-385].
Заслуговують на увагу міркування А.Ю.Кримського про долю кінцевого е в українській мові: зміна житие > жития, що містить Ізборник Святослава 1073 р. [140, с. 99; 146, с. 199-200]. Це явище вже згадане вище, коли було розглянуто етапи переходу е > і (див. мал. 4.2).
Яскравою рисою українського вокалізму є поява приставного о перед приголосними. А.Ю.Кримський, полемізуючи з О.І.Соболевським, навів низку прикладів на підтвердження положення про наявність цього явища в «малоруській» мові (див. 4.3). Назвемо деякі з них: Оксана (Ксения), Одарка (Дарья), олжа (лжа, ложь), ожеледиця (жлhдица), ортуть (ртуть), орів (рів) і под. [143, с. 220-222].
Зазначимо, що А.Ю.Кримський зважав на можливість фонетичних змін голосних звуків під впливом аналогії. Мовознавець виявив ряд фактів аналогійних змін у системі вокалізму української мови. Серед них: діалектний перехід е > о  після шиплячого перед колись пом’якшеним голосним у слові шостисот («Буков. Грам.» 1421 р.) [146, с. 378]; виникнення а на місці о в низці запозичених власних імен (Сафон під впливом імені Іосаф, Макей за аналогією до власного імені Маковей та іменника мак) [146, с. 248-250] та ін.
Проведене нами дослідження дозволяє твердити, що А.Ю.Кримський розмежовував фонетичні особливості української мови на головні (загальномовні) й другорядні (діалектні). У системі вокалізму серед головних рис в інтерпретації ученого назвемо подовження етимологічних о й е в складах, після яких занепали ъ і ь, та подальшу зміну їх через дифтонгічну стадію в і, злиття в одному голосному двох давніх звуків ы та і й виникнення секундарного і з давнього h.
Заслуга А.Ю.Кримського полягає в тому, що вчений, на відміну від своїх попередників, більш точно визначив специфіку вокалізму української мови на різних етапах її історії.
Характеризуючи найдавніший період розвитку української мови (VІ – ІХ ст.ст.), учений зазначив, що в «цей час мова всіх слов’ян була однаковою» і відрізнялася від мови південних і західних слов’ян такими вокальними рисами: повноголоссям, уживанням о на початку слова відповідно до старослов’янського jе, деназалізацією носових голосних (див. табл. 4.1).
Безперечно, увага А.Ю.Кримського здебільшого була спрямована на формування українського вокалізму в ХІ – ХІV ст.ст., оскільки ця доба широко представлена матеріалом давніх писемних пам’яток, на свідчення яких переважно спирався мовознавець.
Важливим є той факт, що видатний філолог свого часу докладно й переконливо обґрунтував наявність таких фонетичних рис у системі голосних звуків, які деякі його сучасники заперечували, зокрема довів, що історії української мови відома асиміляція о > а не тільки перед складом з наголошеним а (див. табл. 4.2), а й у деяких інших позиціях.
Концепція А.Ю.Кримського містить детальний аналіз таких явищ українського вокалізму, як процеси зміни е > а,  о > у,  у > о; виникнення о на місці початкового а в словах іншомовного походження; поява приставного о перед приголосним тощо. 
Учений значно розширив наукову проблематику в галузі вивчення історії вокалізму української мови.
Докладно, на великому фактичному матеріалі А.Ю.Кримський уперше простежив таке притаманне українській мові фонетичне явище, як зближення артикуляції ненаголошених е та и, що його писемні пам’ятки починають відбивати з ХІІІ ст.
На відміну від своїх попередників, мовознавець докладно проаналізував зміну е > о не тільки в позиції після шиплячих та j (див. табл. 4.3), а й після інших приголосних. 
Не буде перебільшенням сказати, що А.Ю.Кримський окреслив у своїх дослідженнях майже все те коло питань, яке й тепер цікавить мовознавців, що вивчають історію вокалізму української мови.
Заслуговують на увагу міркування дослідника про долю кінцевого е в українській мові та е в позиції перед історично пом’якшеним приголосним. 
Не можна залишити поза увагою й те, що, хоч А.Ю.Кримський і не спромігся розглянути всі фонетичні процеси в їх взаємозалежності й у системних зв’язках, а може, ще й не прагнув до цього, все ж у процесі аналізу багатьох фонетичних змін таку взаємозалежність ним простежено. Це, зокрема, стосується трансформацій редукованих, різних змін етимологічних о та е, переходу е в о та а.
Важливим позитивним фактом у дослідженнях А.Ю.Кримського є прагнення вченого до встановлення хронологізації в розвитку вокалізму української мови. Звичайно, не всі визначені ним хронології окремих явищ  зберегли цінність до нашого часу, проте залишається безсумнівним те, що багато обстоюваних А.Ю.Кримським хронологій не заперечує й сучасна наука.
Стала, наприклад, науковим надбанням думка про те, що на місці дифтонгів з етимологічного е в новому закритому складі вже в ХІV ст. розвинувся монофтонг і (принаймні в південно-західних говорах української мови). Випадки написання и на місці е, які трапляються в пам’ятках ХІІ – ХІІІ ст.ст. у флексії  -ень, ще не свідчать про перехід е > і, а пояснені А.Ю.Кримським різними орфографічними аналогіями.
Здобула загального визнання й обстоювана А.Ю.Кримським думка про те, що монофтонг і на місці дифтонгічного звука з етимологічного о розвинувся дещо пізніше (ХV ст.), хоч приклад на -иткиль, наведений лінгвістом як найдавніше свідчення цього явища, й виявився помилковим [102, с. 93].
Суттєві уточнення вносять висновки А.Ю.Кримського в хронологію таких фонетичних явищ, як рефлексація h, зближення і злиття в одному звукові голосних ы та и, зближення ненаголошених е та и  тощо.
Важливими в працях ученого є спостереження над реалізацією того чи того фонетичного явища в територіальних діалектах і часом його поступового поширення в українській мові в цілому. Цей факт доводить, зокрема, опис А.Ю.Кримським процесу зближення ы та і (орфогр. и) в українській мові. Та все ж ми схильні вважати, що для А.Ю.Кримського пріоритетним джерелом вивчення були давні писемні пам’ятки.
Внесок мовознавця у вивчення історії голосних звуків української мови незаперечний. Однак деякі положення А.Ю.Кримського містять непереконливі висновки, помилкові судження.
Деякі недоліки при розгляді вченим явищ вокалізму можна проілюструвати, наприклад, висновком А.Ю.Кримського про те, що збереження е в слові червоний відбулося за аналогією до червлений. Насправді, звук е після ч не змінився на о тому, що наступний р у «спільноруській» мові був напівм’яким, успадкувавши цю властивість ще із спільнослов’янської мови.
Усі вищезазначені факти дозволяють зробити очевидний висновок: незважаючи на окремі помилки і деякі неточності, дослідження А.Ю.Кримського, присвячені історії українських голосних звуків, були визначною подією в науці свого часу. Більше того, вони багато в чому не втратили своєї наукової вартості ще й тепер. Тому величезний фонетичний матеріал, запропонований ученим, ще довго ставатиме в пригоді всім, хто прагне глибше пізнати процеси формування  вокалізму української мови.

4.2. Консонантизм

У працях А.Ю.Кримського знаходимо глибокі міркування, аргументовані великим фактичним матеріалом, про різні зміни не тільки в системі українського вокалізму, а й у системі консонантизму. Водночас історії українських приголосних А.Ю.Кримський надавав меншого значення. Розвиток консонантизму в інтерпретації вченого представлений здебільшого змінами в системі приголосних звуків у період з ХІ ст. до ХІV ст.
З погляду А.Ю.Кримського, найдавніший період розвитку приголосних фонем (VІ – ІХ ст.ст.) характеризує лише одна риса: наявність африкат д⁀ж та ч на місці спільнослов’янських сполучень tj, dj та kt, gt перед голосними переднього ряду [140, с. 95].
З погляду А.Ю.Кримського, приголосні «в ХІ столітті були в літописних киян, переяславців та чернігівців все ті ж, які ми й тепер чуємо в центрально-придніпровських говорах… Відповідне треба сказати і про мову малорусів західних. І це видно вже і з найстаріших пам’яток, які дійшли до нас із Києва та з інших місць, населених в ХІ столітті предками малорусів» [146, с. 83-84].
Саме тому вчений уважав, що розвиток українського консонантизму не потребує дуже ретельного аналізу, бо достатньо виявити тільки значимі фонетичні явища у системі приголосних звуків. Серед них А.Ю.Кримський розглядав, зокрема історію сонорних р та л, починаючи з ХІ ст.
Так, на думку вченого, «у киян ХІ ст.» міг бути як твердий, так і м’який р, що відрізняє його від сучасного твердого р [146, с. 85], як це видно з таблиці 4.4.

Таблиця 4.4
Особливості вживання сонорного р в ХІ ст.
Характеристика  р 
за твердістю / м’якістю	Приклади	Джерело дослідження	
1) м’який  р’	дохторю,  з вечоря;
Авр#мля 
тр#пеза тощо 	діалектні дані
Ізборник Святослава 1073 р. 
Ізборник Святослава 1076 р., Житіє Феодосія ХІІ ст.	
2) твердий р	цару,   псалтира;
твора
боруться
горкаго тощо	діалектні дані
Ізборник Святослава 1073 р. Ізборник Святослава 1076 р.
Слова Григорія Богослова
 ХІ ст.	

Серед сучасників А.Ю.Кримського заслуговують на увагу погляди О.О.Шахматова на розвиток цього фонетичного явища. У шахматовській інтерпретації ствердіння р властиве різним говорам східнослов’янських мов, причому дослідник наголошував на існуванні подібної ознаки в польській мові. О.О.Шахматов припускав можливість подвійного пояснення цього факту: або це явище є наслідком паралельного розвитку, або воно виникло під польським впливом [288, с. 33; 279, с. 25].
Процес ствердіння р в українській мові є досить складним. Відомо, що приголосний р зазнав процесу депалаталізації, який у різних фонетичних умовах і в різних діалектах реалізувався неоднаково.
Найраніше, очевидно, зазнав депалаталізації р’ у позиції перед голосними заднього ряду а, у [94, с. 316]. Процес його ствердіння в таких фонетичних умовах належить, як можна зробити висновок з даних писемних пам’яток, ще до «спільноруської» доби. Погоджуючись з А.Ю.Кримським, Ф.П.Філін твердив, що «перші випадки ствердіння р’ трапляються вже в «південноруських» пам’ятках ХІ – ХІІ ст.ст.» [265, с. 315]. Водночас, як зауважив Л.А.Булаховський, цілком можливо припустити, що «у випадках відсутності позначки м’якості р перед зміненими юсами відображається процес ствердіння м’якого р  у вимові «південноруських» літописців» [23, с. 61].
Процес депалаталізації р’ охопив не всі діалекти, що лягли в основу української мови, а лише частину їх, саме ті, на базі яких сформувалась північна діалектна група української мови [94, с. 316]. На думку Ю.Шевельова, «на Поліссі звук р’ утратив свою м’якість ще наприкінці доісторичного періоду» [293, с. 250]. 
Депалаталізація р’ перед а, у в південно-західних говорах відбувалася не одночасно з таким же процесом у північних, а дещо пізніше [там само, с. 317].
Непослідовно ствердів р’ перед колишнім ь, що занепав у слабкій позиції. У середині слова процес його депалаталізації поширився на всі українські говори: горько > гірко. Але в кінці слова р’ ствердів лише в північних та більшості південно-західних говорів. Південно-східні й окремі південно-західні говори (гуцульські, деякі покутсько-буковинські) давню палатальність р’ в абсолютному кінці слова зберігають: [зв’ір’], [пов’ір’] тощо [там само].
Депалаталізація р’ не викликала кількісної зміни в системі приголосних фонем української мови, хоч зумовила посилення в системі приголосних навантаження фонеми р. Крім того, вона спричинилася до втрати на рівні літературної норми протиставлення фонем р і р’ в абсолютному кінці слова, а в північних і багатьох південно-західних говорах внаслідок її дії нівелювалося протиставлення цих фонем у будь-якій позиції [94, с. 318].

л

Цікавими є спостереження А.Ю.Кримського над уживанням сонорного л в ХІ ст. На думку мовознавця, у «мові більшості малорусів» звук л існує в трьох варіантах (див. мал. 4.4).

  л

l

л'

Мал. 4.4
Керуючись свідченнями давніх писемних пам’яток ХІ ст., А.Ю.Кримський визнавав присутність «середнього» l у мові давніх киян частіше, ніж у сучасній українській мові. Зокрема, звичайними для київських Ізборників Святослава 1073 і 1076 рр. заміни ля > ла; лю > лу [146, с. 88].
Учений говорив про споконвічність «середнього» l у «західномалоруському» наріччі, що констатується даними низки рукописів. Тому А.Ю.Кримський розцінив приклади елма, изобилъє, свою погыбhлъ тощо (Слова Григорія Богослова ХІ ст.) не як балканізми, а як докази висунутої ним тези, підтверджені діалектним матеріалом [там само].
З огляду на вищевказані факти, дослідник пояснив особливості переходу ъл > ов (оў). Очевидно, через наявність «середнього λ» та збереження редукованого ъ ця заміна була невідома давньокиївській мові ХІ ст. А.Ю.Кримський появу сполучення ов з ъл як суттєвий наслідок занепаду редукованих, фіксував не раніше ХV ст. [там само, с. 89]. Починаючи з ХVІІ ст., це явище консонантизму досить виразно відбивали давні пам’ятки писемності. Водночас, за спостереженнями А.Ю.Кримського, на початку ХVІІ ст. воно ще не було поширеним, про що свідчать, наприклад, твори галичанина Я.Гаваттовича [там само, с. 90].
Зокрема, О.О.Потебня перехід л > ў (w) також пов’язував із занепадом редукованих і відносив до ХІІІ – ХІV ст. [204, с. 134]. На думку вченого, ця зміна відбувалася за двох умов: 1) у давніх сполученнях ъл, ьл поміж приголосними (вовк, довгий); 2) на кінці слова у дієсловах минулого часу чоловічого роду – колишніх дієприкметниках (сів, ішов ) [там само].
Відомо, що П.Г.Житецький, учнем якого називав себе А.Ю.Кримський [140, с. 124], розглядав зміни л і в > ў не як «ослаблення» (таку інтерпретацію запропонував О.О.Потебня1), а як «вокалізацію» [87, с. 158].

______________________
1 Див. [204, с. 69-70].

Звук ў на місці л і в П.Г.Житецький назвав одним з «неминучих супутників звучного консонантизму» [87, с. 211].
Наукова концепція А.Ю.Кримського відобразила також особливості розвитку свистячих (з, ц, с) і шиплячих (ж, ч, ш) приголосних звуків, які в українській мові, на відміну від російської та білоруської, не збігалися. Цей факт, з погляду А.Ю.Кримського, підтверджено свідченнями давніх писемних пам’яток ХІ ст., що дійсно були написані на українських землях [146, с. 97].
Проте, на думку А.Ю.Кримського, в українській мові відомі випадки паралельного «достатньо закономірного етимологічного словотвору, завдяки якому будь-яке слово правильно і систематично вживається то з шиплячим, то із свистячим звуком» [там само, с. 98], зокрема «спільномалоруське» позичити також має форму пожичити [там само].
Отже, А.Ю.Кримський твердив, що такі «паралельні різновиди» є етимологічно правильними, більше того вони засвідчені даними інших слов’янських мов, тобто це явище консонантизму бере свій початок ще за часів спільнослов’янської доби.
Залучивши матеріал давніх писемних пам’яток (Ізборники Святослава ХІ ст., різні списки Початкового і Київського літописів), учений спостерігав збіг шиплячих і свистячих звуків у формах частки ци, а також у відбитті приголосного с (s) у запозичених словах на українському ґрунті [146, с. 99-100], що показують такі схеми:

   ц

ц’ 

 ч

 ци

цh 

чи

   s

с

  ш

	 Мал. 4.5                                                      Мал. 4.6
Про випадки збігу свистячих і шиплячих приголосних у «західноруських» і навіть «південноруських» пам’ятках зазначав О.О.Шахматов. Учений навів низку прикладів, зокрема: прославися (прославиша), понесося, помозе, слоучиша (случися) тощо (Супрасльський збірник 1520 р.); слузбу, тамоснимъ (Акт 1530 р.); въжложити, съжижю, отверзешися (Полікарпове євангеліє 1307 р.); такозде, тозде же (Луцьке євангеліє) [287, с. 315].
Слушною є думка Ф.П.Філіна про те, що наведені приклади з давніх писемних пам’яток констатують у «спільноруській» писемності збіг букв, що «позначають не взагалі свистячі та шиплячі, а лише ті приголосні, які мали м’якість» [265, с. 269].
Відомо, що в «спільноруській» мові шиплячі приголосні в будь-якій позиції вимовлялися як м’які приголосні [94, с. 311]; цей факт підтверджено даними давніх рукописів [146, с. 103].
Оскільки давньоруські шиплячі в усіх позиціях були м’якими, то в тогочасній орфографії спеціальне позначення їх палатальної вимови не вважалося потрібним і обов’язковим, про що свідчать такі приклади: чоловhка (Ізборник  Святослава  1073 р.), жона (Ізборник  Святослава 1076 р.), ничосо (Слова Григорія Богослова ХІ ст.) [там само].
На думку А.Ю.Кримського, м’яка вимова шиплячих тривала упродовж ХІ – ХV ст.ст. Проте зародки процесу депалаталізації помітні вже в ХІ ст., зокрема в словах притъчъ  (Ізборник  Святослава  1073 р.), оружъє (Ізборник  Святослава 1076 р.), дъждъ (Слова Григорія Богослова ХІ ст.) [там само].
М’яка вимова шиплячих у сучасній українській мові, на думку А.Ю.Кримського [146, с. 102-103], можлива за таких умов (див. табл. 4.5).
Таблиця 4.5
Випадки м’якої вимови шиплячих в українській мові
Форми слів	Приклади	
1) дієсл.  3-ої ос. мн. на -ать	лежять	
2) ім. ж. р. О. в. одн.	ніччю	
3) збірні ім. с. р.  у всіх відмінках	збіжжя	
4) ім. с. р. із суфіксом  -jат-  у  Р. в.	горщяти	

Однак, окрім цих чотирьох випадків, сучасні шиплячі приголосні вимовляються твердо в центральних областях України [146, с. 103]. Залишаються м’якими шиплячі приголосні в архаїчних «північномалоруських» діалектах і більшості неархаїчних говорів Галичини (ножя, ножю, чяс тощо) [там само].
Сучасна українська літературна мова, як відзначають дослідники, м’якої вимови шиплячих (ж, ч, ш) не зберегла [94, с. 312]. Їх депалаталізація пов’язана з низкою інших фонетичних процесів, а саме: 1) занепадом після шиплячого редукованого ь; 2) зміною е > о; 3) депалаталізацією приголосних перед е; 4) пересуванням артикуляції і, голосного переднього ряду високого підняття, у напрямі до у [там само].
Отже, А.Ю.Кримський справедливо відзначив, що процес депалаталізації шиплячих у різних фонетичних умовах і в різних діалектах проходив нерівномірно. Очевидно, найраніше це явище охопило м’які шиплячі перед голосними о, е. До раннього періоду належить також процес ствердіння шиплячих перед голосними заднього ряду а, у, бо в такій позиції шиплячі тверді майже в усіх сучасних діалектах української мови (за винятком лише деяких бойківських та гуцульських, де давня м’якість шиплячих перед а, у зберігається: [ж’а'ба], [ч’ас], [душ’а']) [94, с. 312-313].
Перед секундарним а з ä м’які шиплячі змінилися пізніше, ніж перед етимологічним а, а депалаталізація м’яких шиплячих перед секундарним і з е в українській мові повністю не завершилася [там само].
Заслуговує на увагу хронологізація завершення цього явища в системі консонантизму, запропонована А.Ю.Кримським (ХІV ст.). Дослідники другої половини ХХ ст. врахували її [там само, с. 314].
Досліджуючи явище палаталізації в системі приголосних звуків, А.Ю.Кримський докладно характеризував видозміни звука ц, який у «мові малорусів ХІ ст. був м’яким в усіх позиціях» [146, с. 101]. Зауважимо, що, в інтерпретації вченого, у сучасній українській мові приголосний ц у деяких позиціях є твердим (див. табл. 4.6).
										Таблиця 4.6
                 Депалаталізація ц в українській мові
Випадки твердості ц	Приклади	
1) у словах-запозиченнях	коц, цар	
2) у словах, де ц  <  с	цуцик, цокотіти	
3) у позиції перед е	отцеві	

Цікавими є судження А.Ю.Кримського про палаталізацію / депалаталізацію ц перед голосними і, и [146, с. 101]. На думку дослідника, для сучасного сполучення ци характерна як тверда вимова (ци), так і м’яка (ц’і, де ц’і < цh) [там само]. У сучасному сполученні це звук ц завжди твердий, наприклад отцеві [там само]. Проте в мові «малорусів» ХІ ст. приголосний ц у позиції перед е вимовлявся м’яко, зокрема отьць, отьцю, отьцєви [там само]. Такий висновок А.Ю.Кримський зробив на підставі того, що «старокиївське сполучення цє виявилося спроможним» до переходів цє > цьо (замість цо) і  цє > ця (замість ца) [146, с. 101-102].
Дослідження мовознавця містять висновок про те, що «досить різкої різниці між сучасним характером «малоруського» ц і його характером в ХІ ст. немає» [146, с. 102].
За спостереженнями сучасних дослідників, у «спільноруській» мові африката ц', як і шиплячі, належала до м’яких приголосних: купьцьмь, лєчьць  тощо (Ізборник Святослава 1076 р.) [94, с. 315]. Оскільки ц' завжди вимовлявся як м’який приголосний, то позначати його палатальну вимову давньоруські автори та переписувачі книг, інших документів не вважали для себе обов’язковим, наприклад, лица (Ізборник Святослава 1076 р.) [там само].
Українська мова палатальну вимову приголосного ц' зберегла, наприклад, кінець, кінця, місяць, місяця, місяцю, криниця, криницю. Тільки перед е, як справедливо зазначив А.Ю.Кримський, африката ц' депалаталізувалась і вимовляється в сучасній українській мові твердо: яйце, сонце, місяцем [146, с. 101-102].
У науковій літературі знаходимо підтвердження поглядів А.Ю.Кримського щодо твердості ц у словах іншомовного походження, зокрема цур, цинк, цукор тощо [там само].
На думку Ю.В.Шевельова, «цілковите ствердіння ц' в українській мові – це явище, яке поширювалося з периферійних північних і західних теренів у напрямку до центру (а не навпаки)» [293, с. 792].
Концепція А.Ю.Кримського містить твердження щодо історії губних звуків (б, п, в, ф, м). Вивчаючи кореляцію губних приголосних за твердістю / м’якістю, учений наголосив на їх твердій вимові в сучасній українській мові, хоча не виключав можливості існування винятків, як у словах свято, різдвяний [146, с. 106].
Зовсім іншою, з погляду мовознавця, була ситуація в ХІ ст., коли «м’якість губних збереглася в більшості випадків» [там само]. Проте, спираючись на свідчення давніх писемних пам’яток, А.Ю.Кримський зафіксував початок депалаталізації губних уже в ХІ ст., наприклад в Ізборнику Святослава 1073 р.: правьда > праyда [там само, с. 107]. Більше того, на думку вченого, «ми також впевнено можемо констатувати в мові киян ХІ ст. ствердіння відмінкової флексії -мь», що підтверджують численні приклади давніх писемних пам’яток [там само].
Проти таких аргументів А.Ю.Кримського «рішуче» виступив П.О.Бузук, який датував процес ствердіння губних приголосних не раніше ХІІІ ст., пояснюючи це тим, що згадане явище «старше від процесу уподібнення j до попередньої приголосної», оскільки «інакше ми не зрозуміли б, чому губні (та ще в частині говорів і р) не уподібнюють до себе j, який стояв після них: кров’ю замість кроввю» [20, с. 57].
З погляду М.А.Жовтобрюха, саме губні приголосні, після яких занепадав ь у слабкій позиції, найдавніше втратили пом’якшену вимову [94, с. 218]. Депалаталізація їх припадає ще на «спільноруський період» і властива всім східнослов’янським діалектам. Водночас, за словами дослідників історичної фонетики української мови, перші фіксації зазначеного явища консонантизму містять писемні пам’ятки кінця ХІІ ст., зокрема за волховомъ (Вкладна Варлаама Хутинському монастиреві 1192 року) [там само, с. 218-219].
Українські пам’ятки ХІV ст. твердість губних перед колишнім ь засвідчують уже значно ширше, а для староукраїнської літературної мови пізніших часів це явище стає звичайним у: 1) формі іменників називного відмінка однини: кровъ, чєрвъ (Актова книга Житомирського міського уряду кінця ХVІ ст.); 2) формі орудного відмінка однини: хлопцемъ, смуткомъ, горшкомъ (вірші Климентія Зиновієва кінця ХVІІ ст. – початку ХVІІІ ст.); 3) закінченні числівників сім, вісім: сємъ, осмъ (Актова книга Житомирського міського уряду кінця ХVІ ст.); 4) закінченні 1-ї особи однини атематичних дієслів: дамъ (Грамота 1445 р.); 5) закінченні дієслів наказового способу: поздоров, мовте, поздоровте (Крехівський апостол. Рукопис 1560-х років) [94, с. 219].
Специфічною особливістю української мови, пов’язаною з депалаталізацією губних, А.Ю.Кримський називав уживання твердих б, п, в, м у позиції перед j, перед яким ще на «спільноруському» ґрунті занепав редукований і [146, с. 109]. Простежуючи історію цього явища, А.Ю.Кримський зазначив, що перші фіксації депалаталізації губних перед j помітні ще в ХІ ст., а «широкого вжитку» ця зміна зазнала в «малорусів» лише в «наступні століття» [там само]: здоровъю (Грамота 1435 р.), бъєтъ (Актова книга Житомирського міського уряду кінця ХVІ ст.) тощо [94, с. 219]. 
А.Ю.Кримський не залишив поза увагою перехід в > у за певних фонетичних умов, наявний ще в ХІ ст. [там само, с. 110]. Зміна в > у, на думку дослідника, належить до найдавніших явищ у системі консонантизму. Таке твердження вчений ґрунтував насамперед на численних прикладах, що містять давні писемні пам’ятки, зокрема: Павьлъ > Паулъ, Евга > Еуга, Авъгуст  > Аугуст (Ізборник Святослава 1073 р.) [там само].
М.А.Жовтобрюх уважає: припущення про те, що наведені вище написання запозичені безпосередньо з південнослов’янських оригіналів, не має своїх прихильників [94, с. 226]. Очевидно, чергування літер в та у в давньоруських пам’ятках південно-західного походження в позиції перед приголосним відбивало артикуляційні властивості білабіального w, наближення його вимови до u в говорах, звукові риси яких фіксувалися в цих пам’ятках [там само].
Із заміною в > у, як указав А.Ю.Кримський, тісно пов’язане чергування прийменників в (въ) і у (оу), що властиве й сучасній українській мові (як засіб милозвучності): влізти > улізти [там само, с. 111]. Ізборники Святослава 1073 і 1076 рр. містять такі приклади, як въгодьный > угодьный; въселеная > уселеная; възирати > узирати [там само].
Усебічно досліджена вченим вимова запозиченого звука ф та способи його заміни в українських діалектах іншими приголосними [там само, с. 112-117]. Орієнтуючись на діалектний матеріал і свідчення писемних пам’яток ХІ – ХV ст.ст., А.Ю.Кримський констатував чотири різновиди «чужого» приголосного ф  у «малорусів» (див. мал. 4.7).

в (освальт, шиньквас, Освир) 

 п (Пилип, штрап, парусъ)
-

  ф 

 х  (Хома, Хлора)
хв  (хвіртка)

Мал. 4.7
У сучасній українській літературній мові вимова ф є необхідною. З погляду Ю.Шевельова, усупереч етимології хв уживається в словах хвіртка, хвиля, хвартук; і так само всупереч етимології ф уживається у власних назвах Фастів, Филива [293, с. 807].
А.Ю.Кримським детально вивчена історія задньоязикових приголосних (г, к, х). Зокрема, заслуговують на увагу зіставлення вченим сучасного і давнього звука г. За спостереженнями дослідника, «букві г відповідають тепер у слов’ян три звуки» (див. мал. 4.8).

g

 г

γ

h

Мал. 4.8

У сучасних українських говорах відомі лише приголосні h і γ, які «близькі між собою, проте не тотожні» [146, с. 118]. Водночас питання про те, коли саме виник у мові східних слов’ян фарингальний h, і досі розв’язується по-різному [94, с. 165].
Деякі сучасники А.Ю.Кримського відносили появу h ще до спільнослов’янського періоду [268, с. 435; 287, с. 35-36]. Відомо, що з цим положенням не погоджувався О.М.Селіщев [223, с. 190]. До часів «доісторичної доби» відсував виникнення українського h Є.К.Тимченко [248, с. 59].
На думку А.Ю.Кримського, у давньоруських діалектах на території поширення сучасної української мови в ХІ ст. «звука g не було», а вимова фрикативного γ чи h безсумнівна [146, с. 119].
Відомо, що, за О.І.Соболевським, перехід г проривного у фрикативний приголосний в «галицько-волинському наріччі» відбувся в ХІV ст. [234, с. 117; 236, с. 112]. О.О.Шахматов уважав, що перехід g > γ існував ще в діалектах спільнослов’янської мови [287, с. 288-296]. На думку М.М.Дурново, зміна g > γ відбулася пізніше, у південноруському та східноруському наріччях давньоруської мови [85, с. 175]. Водночас гіпотеза О.О.Шахматова про спільнослов’янське походження γ залишається актуальною й у наш час [69, с. 139].
А.Ю.Кримський простежив усі можливі зміни, пов’язані з приголосним г [146, с. 119], що відображає така таблиця:

Таблиця 4.8
          Заміни г в інтерпретації А.Ю.Кримського
Зміни г в «малоруській» мові	Приклади	
1) г > Ø 	господаря > осподаря	
2) г > j	горіх > йоріх	
3) г > x	укругъ > укрухъ	

За А.Ю.Кримським, випадіння звука г можливе також і перед приголосними р, н, д: сърhшу, изниєтъ (Ізборник Святослава 1076 р.); тъда (Ізборник Святослава 1073 р.) [146, с. 120].
Учений розглянув випадки чергування задньоязикових і передньоязикових приголосних фонем, зокрема переходи д > г  і т > к, що відбувалися, здебільшого, у позиції перед сонорними р, л, н. Наприклад: для цього > гля цього; дятлик > дяклик (яклик); тягнути > кягнути; тісно > кісно [там само, с. 121-122]. Однак це явище можливе й перед губними приголосними, наприклад, Георьгий (Гюргий) > Дюрдий [там само].
Без сумніву, одним з найважливіших явищ в історії задньоязикових приголосних є делабіалізація гы, кы, хы > г'і, к'і, х'і. Ґрунтуючись на матеріалі давніх писемних пам’яток, А.Ю.Кримський протиставив цей перехід у російській та українській мовах [146, с. 123], на що вказує така схема:

гы, кы,  хы

       рос. 
г'и, к'и, х'и

      укр.
 ги, ки, хи

гы, кы,  хы

       рос. 
г'и, к'и, х'и

      укр.
 ги, ки, хи

Мал. 4.9

Водночас учений не заперечив той факт, що українській мові у низці випадків властиві г'і, к'і, х'і: у запозичених словах (Лукина, Архимныды); у словах, де г'і < гô (лугі), к'і < кô (кіт, кішка, на тонкій кістці), х'і < хô (глухій Хіврі); у формах вищого ступеня порівняння прикметників, де г'і < гh, к'і < кh, х'і < хh (тугіший) [146, с. 123-124].
Проведений А.Ю.Кримським аналіз давніх писемних пам’яток показав, що в ХІ ст. «потомки малорусів чітко додержувалися твердої вимови гы, кы, хы» [там само, с. 126]. Проте згодом, а саме з ХІІ ст., «у західно-малоруських пам’ятках сполучення гы, кы, хы стали наближатися до м’яких г'і, к'і, х'і» [там само]. Так, галицьке Крилосське Четвероєвангеліє 1144 р. містить приклад итіцямъ небесьскімъ [там само]. Дослідник зауважив, що ця локальна західноукраїнська риса не є літературною нормою [там само, с. 127].
Серед сучасників А.Ю.Кримського розглянуте явище консонантизму детально вивчав О.О.Шахматов. Так, учений установив відносну хронологію втрати задньоязиковими приголосними лабіалізованого характеру і переходу гы, кы, хы > г'і, к'і, х'і на східнослов’янському терені. Мовознавець пояснював цей перехід делабіалізацією задньоязикових, яка йому безпосередньо передувала. Оскільки зазначений перехід є відносно пізнім і його можна добре хронологізувати за пам’ятками, можливо встановити й абсолютну хронологію делабіалізації задньоязикових: у ХІІ ст. в південноруських та значно пізніше в східноруських і північноруських говорах, «у багатьох з них – не раніше ХІV ст.» [287, с. 311].
У науковій літературі знаходимо поняття «четверта палаталізація» задньоязикових приголосних (інакше кажучи – перехід гы, кы, хы > г'і, к'і, х'і) [266, с. 3]. На думку Майкла Флаєра, її ефект в українській мові залишається суперечним, про що свідчать різні погляди на цю проблему [там само]. Зокрема, М.Пещак припускала, що це явище не є давнім і не пов’язане із занепадом редукованих, а виникло під впливом сусідніх східнослов’янських говорів [190, с. 21-23].
М.Флаєр не поділяв її поглядів, оскільки вважав, що «українські говори раніше за всі інші східнослов’янські говори зазнали занепаду редукованих і були ініціатором четвертої палаталізації на сході», однак пізніші зміни «затемнили їхню історичну роль у цій типово північнослов’янській інновації» [266, с. 10].
Заслуговують на увагу погляди А.Ю.Кримського на історію передньоязикових приголосних, зокрема зауваження вченого про їх палаталізацію перед голосним і в українській мові: німець, стіл та ін. [141, с. 245].
Розглянемо явище асимілятивного подовження приголосних н’, т’, с’, л’, з’, ц’, а в деяких говорах також і р’ перед j в інтерпретації А.Ю.Кримського. Проілюструємо описаний А.Ю.Кримським перехід на конкретному прикладі весілля, де відбувалися такі зміни: л|a > лья > лля [146, с. 139].
За даними писемних пам’яток, де трапляються написання Ілля, облишьшиє, учений констатував наявність цієї риси вже в XI ст., а «в XIV віці це явище цілком увійшло в норму, і одтоді в західномалоруському наріччі починається спрощення такого подвійного приголосного звука в один» [140, с. 109].
А.Ю.Кримським з’ясовані всі випадки, коли в іменниках середнього роду подовження приголосних перед -а не відбувається (див. табл. 4.9).
										Таблиця 4.9
Форми іменників без асимілятивного подовження приголосних перед  j
Умови відсутності такого подовження	Приклади	
1) наявність губних звуків  перед  j	безголов’я	
2) збіг двох або трьох приголосних перед j	щастя, листя	
3) наявність сонорного р перед j	подвір’я, пір’я	

Порівняймо твердження А.Ю.Кримського з поглядами його сучасників, зокрема, О.О.Шахматова. Він пояснив це явище так: у південноруському наріччі після зникнення і «напівкороткого» в сполученні «приголосний + і + й» виникло сполучення «приголосний + й», після чого «й перейшов у j», а потім звук j асимілювався попередньому приголосному, наприклад свинйа > свинjа > свиння [292, с. 46].
О.О.Шахматов також зазначив, що подвоєні приголосні, які виникли «ще в спільномалоруську добу, зберігаються до цього часу в українських говірках (життя, весілля)» [там само, с. 74]. Та в частині говорів «давні приголосні скоротилися» (життя > житя) [там само].
На думку О.О.Шахматова, процес подвоєння відбувався в XII ст., а не в XI ст.
Звернемося до сучасних інтерпретацій цього процесу. За М.А.Жовтобрюхом, «у пам’ятках давньоруської писемності кінця XII ст. – початку XIII ст. трапляються одиничні написання, які можна було б розглядати як відбиття явища прогресивної асиміляції пом’якшений приголосний + j: в безаконьньи (Успенський збірник ХІІ – ХІІІ ст.ст.) правдоподібніше таке написання розглядати як описку, звичайне помилкове повторення сполучення літер нь. Очевидно, процес цієї асиміляції завершується не раніше другої половини XIII ст. У староукраїнських пам’ятках XIV ст. його наслідки фіксуються вже безсумнівними свідченнями, хоч і не дуже часто: богомолє (Грамота 1376 р.). Починаючи з XV ст. і далі асиміляція пом’якшеним приголосним наступного j в писемних пам’ятках засвідчується вже досить численними прикладами: пєчатю (Грамота 1422 р.) даню (Грамота 1434 р.)» [94, с. 209].
У сучасних північноукраїнських діалектах приголосні кінця основи в іменниках типу знаннє, життє вимовляють перед е як звуки палаталізовані, крім губних та ґ, що в цих діалектах звичайно тверді. Сполучення «м’який приголосний + е» в іменниках такого типу розвинулося після занепаду редукованих і асиміляції звука j попереднім пом’якшеним приголосним. Однак українській мові відома депалаталізація приголосних перед е: небо, поле, море тощо. Ця особливість помітна вже в південних говорах давньоруської мови.
А.Ю.Кримський, як і П.О.Бузук та пізніше Л.А.Булаховський, зовсім не пов’язував таку депалаталізацію з процесом ствердіння приголосних перед етимологічним і. Водночас Ф.П.Філін уважав, що ці два процеси не тільки збігаються в часі, а між ними існує причинова залежність [265, с. 307-308]. Такий погляд видається більш правдоподібним, оскільки він дозволяє не лише описати назване фонетичне явище, а й визначити причину його виникнення [94, с. 261].
Орфографія давньоруських писемних пам’яток не мала засобів для відбиття депалаталізації приголосних перед е, але визначити його час дозволяють деякі зіставлення з іншими фонетичними процесами, що відбувалися в давньоруській мові. За А.Ю.Кримським, «ствердіння е» відбулося близько ХІV ст. (див. 3.2). Водночас сучасні дослідники період цього явища обмежують кінцем ХІІ ст. – першою половиною ХІІІ ст. [там само].
Окремо розглянемо історію середньоязикового приголосного j у викладі А.Ю.Кримського. З погляду вченого, «різкою відмінністю мови киян ХІ ст. є відсутність приголосного j у двоскладних сполученнях аи, ои, еи, ыи, ии» [146, с. 127]. Тільки після ХІІ ст., у результаті зникнення редукованих, відбувся перехід аи > ай, ои > ой, еи > ей, ыи > ый, ии > ий, тобто наявне «ослаблення голосного и», і як наслідок – виникнення приголосного j [там само, с. 128].
А.Ю.Кримський виділив сполучення ои, еи, у яких якісних змін зазнали обидва звуки, наприклад слово мои упродовж ХІІ – ХV ст.ст. перетворилося на мій [там само, с. 128-129].
До вищевказаного додамо й процес дисиміляції приголосних звуків, який також став результатом занепаду ъ, ь. Наприклад, зазнали змін такі займенники, як къто і чьто. У ХІІ ст. два приголосних к і т опинилися поруч, і зазнали впливу один одного, унаслідок чого: къто > кто > хто [146, с. 139].
У працях О.О.Потебні наведено багатий діалектний матеріал, що відбиває такий різновид «еліпсиса приголосних, як спірантизація проривних» [65, с. 79]. Зокрема, це стосується  такої зміни приголосних у різних східнослов’янських діалектах, як к > х (укр. і рос. діал. кто > хто) [204, с. 70-88].
На думку А.Ю.Кримського, аналогічно відбувалися зміни в складі займенника чьто. Завдяки дисиміляції чьто > что > што, а в кінці ХVІ ст. наявна асимілятивна зміна што > що [там само]. Одним із доказів того, що в другій половині ХVІ ст. в українській мові ще вимовляли не шчо, а што, висувається той факт, що в українській пісні, уміщеній у чеській граматиці Яна Благослова від 1571 р., займенник що переданий латинськими літерами як što [140, с. 173], а не ščо, з ХVІІ ст. цей займенник уже вимовлявся як шчо, про що свідчить інтермедія Якуба Гаваттовича від 1619 р., у якій він передається літерами sczo [там само].
Написання що в ХV ст., наявне в так званих молдавських грамотах, А.Ю.Кримський інтерпретував не як відбиття живої української вимови, а вважав староболгарською графічною традицією передавати шт через m, подібно до того, як вони вживалися в церковнослов’янських пам’ятках ХІІ – ХІІІ ст.ст. [146, с. 30-31]. Виходячи з цього, учений відносить виникнення українського що й фіксацію його в писемних пам’ятках лише до другої половини ХVІ ст. 
Розглянемо потебнянську інтерпретацію походження займенника що. О.О.Потебня вважав, що варіант що не є виключно українським (його зафіксовано в південно- та північновеликоруському наріччях), тому вчений звернувся до проміжного варіанта што та вказав, що він з’явився в писемності не пізніше ХІV ст. [204, с. 315].
У сучасній науковій літературі знаходимо твердження про те, що займенник що  виник у ХV ст. [94, с. 216].
Найдавніші – відзайменникові прислівники – зазнали різних фонетичних змін, яскравим прикладом чого є доля сучасного прислівника де. А.Ю.Кримський зафіксував появу прислівника где в давніх писемних пам’ятках ХV – XVI ст.ст., зокрема гдє прийдєт (Грамота 1435 р.).
О.О.Потебня включав занепад приголосних у консонантних сполученнях, зокрема на початку слова (укр. де) в явище «ослаблення» приголосних [65, с. 78]. Учений запропонував широке трактування консонантного еліпсиса, яке виявилося перспективним у лінгвістиці ХХ ст. [там само].
Відомо, що в українській мові спростилося звукосполучення з двох проривних – кд, що утворилося внаслідок втрати між ними слабкого ъ: къдє > кдє (Грамота 1375 р.) > де [94, с. 203]. Це спрощення належить до пізніших фонетичних явищ, певно, уже до періоду, коли «спільноруська» мова перестала існувати [там само]. Зазначене явище властиве лише українській (де) та білоруській (дзе) мовам, оскільки в російській мові вживається прислівник где [там само].
Старіша форма з проривним g збереглась у діалектних заперечних та інших прислівниках, у яких проривний знаходиться всередині слова, а саме: ниґде, ніґде (ніде) [184, с. 46]. Та й форма где залишилася тільки в говірках, причому в пам’ятках виключно до ХVІІІ ст. вона вживалася за писемною традицією [6, с. 361].
Загальновідомо, що фрикативний г у діалектах української мови здебільшого відпадав, а це спричинило до усталення сучасного прислівника де, наявного в ХVІІ ст. [там само].
Отже, А.Ю.Кримський значну увагу приділив історії українського консонантизму. Зокрема, учений проаналізував артикуляційні властивості давньоруських приголосних у позиції перед голосним е й поступову еволюцію їх вимови вже на українському ґрунті, розглянув історію палаталізованих шиплячих і ц, губних приголосних, сонорних л і р, задньоязикових та г, висвітлив асиміляційні процеси в системі приголосних, вплив на неї занепаду редукованих ъ і ь тощо.

Висновки

1. Наукові праці А.Ю.Кримського збагатили українську історичну фонетику. На відміну від своїх попередників, учений більш точно визначив специфіку вокалізму й консонантизму української мови на різних етапах її історії.
2. Увага А.Ю.Кримського насамперед була спрямована на формування українського вокалізму в ХІ – ХІV ст.ст. На підставі фактичного матеріалу давніх пам’яток писемності дослідник не тільки визначив час занепаду редукованих голосних ъ, ь (друга половина ХІ ст. – перша половина ХІІ ст.), а й підкреслив, що слабкі редуковані були втрачені передусім не в кінцевому, а  у внутрішньому складі. Найголовнішим наслідком занепаду редукованих ъ і ь у системі вокалізму А.Ю.Кримський уважав компенсаційне подовження голосних о та е, їх дифтонгізацію та подальший перехід у монофтонг і.
3. Усебічно вивчені мовознавцем такі історичні зміни в українському вокалізмі, як зміна ĕ (h) > і, збіг артикуляції давніх ы й і та злиття їх в одному сучасному звукові и, розвиток яких А.Ю.Кримський датував ХІ ст. Учений визнавав дифтонгічний характер давньоруського ĕ, спираючись на дифтонгічну вимову відповідників давнього ĕ в сучасних північних говорах української мови. Слушною є думка А.Ю.Кримського про тісний зв’язок і приблизну одночасність процесів переходу h > і й збігу і та ы.
4. У працях А.Ю.Кримського детально проаналізовано такі явища історії українського вокалізму, як процеси зміни о > а, о > у, у > о; виникнення о на місці початкового а в словах іншомовного походження; поява приставного о перед приголосним тощо. Водночас не всі фонетичні процеси українського вокалізму розглянуті вченим у їх взаємозалежності й у системних зв’язках. Однак у процесі аналізу багатьох фонетичних змін таку взаємозалежність він підкреслював. Це, зокрема, стосується трансформацій редукованих, різних змін етимологічних о та е, переходу е в о та а.
5. А.Ю.Кримським проаналізовані артикуляційні властивості давньоруських приголосних у позиції перед голосним е й поступова еволюція їх вимови вже на українському ґрунті, розглянута історія палаталізованих шиплячих і ц, губних приголосних, сонорних л і р, задньоязикових г, к, х. Ґрунтовно досліджена вченим доля запозиченого звука ф та способи його заміни в українських діалектах іншими приголосними – в, п, х, хв.
6. Усебічно висвітлена видатним лінгвістом асиміляція м’яким приголосним наступного звука j після занепаду перед і редукованого ь та подовження внаслідок цього процесу приголосних  н’, т’, с’, л’, з’, ц’, а в деяких говорах також і р’. Не обминув А.Ю.Кримський і процесів дисиміляції, спрощення та чергування приголосних і деяких інших.
7. Дослідженням А.Ю.Кримського характерне прагнення до абсолютної хронологізації в розвитку звукової системи української мови. Джерелом такої хронологізації виступають давні писемні пам’ятки. Звичайно, не всі визначені ним хронології окремих явищ українського вокалізму і консонантизму зберегли цінність до нашого часу, проте низку обстоюваних А.Ю.Кримським хронологій не заперечує й сучасна наука, наприклад, появу монофтонга і з етимологічного е в ХІV ст. (принаймні в південно-західних говорах української мови).

РОЗДІЛ 5
ІСТОРІЯ МОРФОЛОГІЧНИХ ЯВИЩ УКРАЇНСЬКОЇ МОВИ
В  ПРАЦЯХ  А.Ю.КРИМСЬКОГО

А.Ю.Кримський не залишив повного системного опису історичного розвитку граматичної системи української мови. Проте питання історичної граматики, як і історичної фонетики, перебували в полі його постійних інтересів і знайшли своє висвітлення в низці праць. Витлумачення фактів розвитку граматичної системи (як і фонетичної) учений підпорядкував висвітленню історії найдавнішого періоду у формуванні східнослов’янських мов, представленого писемними пам’ятками XI – XIV ст.ст. (див. 4.1).
Характерною рисою творчого методу А.Ю.Кримського було обов’язкове врахування взаємозв’язку фонетичних і морфологічних явищ [217, с. 43]. Майже всі констатовані ним випадки морфологічної еволюції вчений пояснив як наслідок впливу певних фонетичних закономірностей або, рідше, як вияв аналогійних змін. Ця особливість досліджень А.Ю.Кримського пояснюється тим, що в історичних розвідках ученого пріоритет належить фонетиці (див. 4.1).
Історико-лінгвістичні дослідження А.Ю.Кримського свідчать про досконале знання літературної та живої народної української мови. Зокрема, історико-граматичні студії вченого цінні тим, що вони мають діалектологічне спрямування [217, с. 46]. А.Ю.Кримський підкреслював, що «для історика-лінгвіста виучувати архаїчні говори – це аж надто корисна й цікава річ, бо говірки тії – це живий, наочний зразок того, чим була всенька малоруська мова років 800 – 600 тому назад, у ХІІ – XIV віці» [137, с. 53].
А.Ю.Кримський глибоко, із залученням значного матеріалу з пам’яток і живих говорів української мови, насамперед наддніпрянських, розглянув історію таких граматичних явищ, як формування категорії роду в українській мові, зміни у формальному вираженні відмінкових закінчень іменників і прикметників та особових закінчень дієслів теперішнього часу, занепад  часових  форм  аориста  й імперфекта,  озвиток дієслів з суфіксом 
-ова-, виникнення форм майбутнього часу недоконаного виду, заміна форм минулого часу на -лъ- формами на -въ- тощо.
Надзвичайно цінним є те, що А.Ю.Кримський завжди вказував на час виникнення тієї чи іншої форми, хоч і не завжди точно.
Найменше уваги в працях лінгвіста приділено історичному синтаксисові. Орієнтуючись на дані давніх писемних пам’яток, дослідник твердив, що в ХІ ст. трапляються «безсуб’єктні речення», у яких замість підмета, вираженого іменником у називному відмінку, вжито додаток, виражений іменником у знахідному відмінку, а замість присудка, вираженого дієсловом, стоїть «причасник середнього роду» (сучасні дієслівні форми на -но, -то. – К.Т.). А.Ю.Кримський наводить з Ізборника Святослава 1076 року: «медъ дано бысть Богомъ» (див. табл. 3.4). А далі вчений указав, що «при суб’єкті в множині» такі приклади документально зафіксовані лише в XIV ст., зокрема, у грамотах: «листы принесено» та ін. (див. табл. 3.4).
Критикуючи «Уваги до сучасної української літературної мови» О.Б.Курило [153], А.Ю.Кримський відзначив, що ця праця «во ім’я пуризму пнулася ще й до того, щоб так само викорінити декотрі звороти, безперечно властиві українській мові, чи давній чи теперішній; приміром, нібито не можна сказати по-українському «край, завойований татарами», а треба, мовляв, неодмінно казати завойований од татарів, або через татарів, або ще краще – зовсім відмовитися від пасивного дієприкметника та й перевернути речення так: «край, що його завоювали татари». Отак чинити – значно обмежити стилістичні засоби й спромоги української мови і біднити її» [137, с. 327-328].
Така думка вченого набула поширення в лінгвоісторіографічній літературі. Зокрема, Н.М.Глібчук зазначила, що не всі риси української літературної мови в інтерпретації О.Б.Курило стали нормою, дещо може видатися архаїчним [37, с. 10]. До них належить і спроба звести пасивні дієприкметники на -ний, -тий до ролі прикметників [там само].
Значний внесок А.Ю.Кримського в історичну граматику української мови очевидний. Залучивши факти історичного розвитку форм «спільноруської» мови на різних східнослов’янських землях до витлумачення історії розвитку мови, визначний український філолог дослідив чимало морфологічних особливостей таких частин мови, як іменник, прикметник, дієслово та ін. Безперечно, у центрі мовознавчих інтересів А.Ю.Кримського перебували іменник і дієслово, про що свідчить запропонований ним фактичний матеріал.

5.1. Іменник

До найстаріших форм іменників, що виявилися в східнослов’янських говорах і згодом стали ознакою української мови, дослідник відносив, зокрема,  форму  родового  відмінка  множини  іменників  чоловічого  роду о-основ із закінченням -овъ (садъ – садовъ), що виникла під впливом іменників й-основ [140, с. 102-104].
Як зазначили сучасні історики української мови, зокрема С.П.Самійленко, у родовому відмінку множини  іменники  основи  на  -й-  «ніколи  не замінюють свого закінчення -овъ на морфологічно невиразне закінчення -ъ іменників основи на -ŏ-», але в іменниках чоловічого роду основи на -ŏ- «закінчення -ъ вже досить часто заступається закінченням -овъ»: отъ чаровъ (Ізборник Святослава 1073 р.), врановъ, троудовъ (Ізборник Святослава 1076 р.), бhсовъ (Успенський збірник ХІІ – ХІІІ ст.ст.) [6, с. 46].
У давньоруському Ізборнику Святослава 1073 р. знаходимо приклади типу врачевъ, дъждевъ, які в інтерпретації А.Ю.Кримського є «попередниками сучасної української форми на -ів» [140, с. 102]. Пор. їх з відповідниками в російській мові (див. мал. 5.1).

 рос.  -ей

д-р.  -евъ

  укр. -ів

	Мал. 5.1. 
На думку С.П.Самійленка, приклади врачевъ, дъждевъ підтверджують той факт, що «у м’якій групі іменників основи на -ŏ- виступає фонетичний варіант -овъ > -євъ» [6, с. 46].
Форми називного відмінка множини на -а від іменників s-основ (чудо – чуда) А.Ю.Кримський також відносив до найстаріших форм іменників [140, с. 102-104]. Відомо, що дослідники історичної граматики української мови констатували наявність закінчення -#, -о у формах іменників середнього роду однини з основою на приголосний: им#, слово (Ізборник Святослава 1076 р.) [6, с. 42-43]. Форми іменників середнього роду множини з основою на приголосний мають у називному відмінку закінчення -а: словеса, очеса (Ізборник Святослава 1076 р.) [там само, с. 43].
На основі діалектних даних архаїчними іменниковими формами А.Ю.Кримський уважав також форми давального, місцевого відмінків однини іменників чоловічого та жіночого роду із закінченням -і (характерною особливістю таких форм є чергування г // з, к // ц, х // с в основах слів): дорозі, дівці, кожусі; форму кличного відмінка однини: дівко, чоловіче, коню; форму власних і загальних назв іменників чоловічого роду із закінченням -о: Петро (Ізборник Святослава 1073 р.), Василько, дядько (Начальний літопис); форму давального відмінка чоловічого роду із закінченням -ові: духови (Слова Григорія Богослова ХІ ст.).
Окремо розглянемо кожну із зазначених вище морфологічних особливостей іменників. С.П.Самійленко констатував, що закінчення -і у формі давального відмінка іменників першої відміни однини є закономірною для української мови фонетичною зміною давнього закінчення -h, що первісно властиве було лише іменникам з основою на -ā: жонh (Грамота 1347 р.), кривдh (Грамота 1352 р.) [6, с. 76].
Майже послідовно в староукраїнських пам’ятках збережені наслідки другої перехідної палаталізації задньоязикових: черзи (Грамота 1643 р.), рhцh (Грамота 1377 р.) [там само].
Звичайними є чергування г // з, к // ц, х // с перед -h: на роцh (Грамота 1404 р.), в острозh (Грамота 1458 р.) [там само, с. 98].
У кличному відмінку іменники першої відміни в літературній українській мові мають успадковані з давньоруської мови закінчення -о для твердої групи (сестро, Миколо) й -е для м’якої та мішаної груп (Катре, земле) [там само, с. 82]. На українському ґрунті в пестливих іменниках м’якої групи з’явилося закінчення -ю (Галю, доню), засвоєне з кличного відмінка  іменників  другої  відміни. Можливість використання закінчень -у (-ю) кличним відмінком іменників другої відміни для творення кличного відмінка іменників першої відміни Л.А.Булаховський пояснював близькістю суфіксів першої і другої відмін та тенденцією пестливих імен займати окреме місце в системі мови [22, с. 94].
Для кличного відмінка іменників чоловічого роду характерна  не тільки флексія -у (-ю), а й флексія -е:  козаче, хлопче [6, с. 100].
У називному відмінку іменників чоловічого роду виступає переважно нульова флексія, що виникла внаслідок занепаду кінцевих голосних ъ, ь. Вужчу за обсягом групу становлять собою іменники чоловічого роду із закінченням -о: д#дко (Грамота 1458 р.) [там само, с. 87]. 
Типові форми давального відмінка іменників чоловічого роду із закінченням -ові (-еві) А.Ю.Кримський виводив безпосередньо з давньоруських форм із закінченням -овh  (-евh) [140, с. 101-102]. Відомо, що О.І.Соболевський появу h на місці и пояснював аналогією до таких форм, як землh (родовий відмінок однини імен з основою на -jā-), женh (давальний відмінок однини імен з основою на -ā-), конh (знахідний відмінок множини імен з основою на -jŏ-) [236, с. 88], а Є.Ф.Будде – аналогією до місцевого відмінка однини імен з основою на -ŏ- (столh) [13, с. 231].
Сучасні дослідники зазначили, що флексія -ові (-еві) – фонетично змінена давньоруська флексія давального відмінка однини іменників з колишньою основою на -ǔ-, хоч уже в давньоруських пам’ятках кожна з цих флексій могла вживатися і в основах на -ŏ-, -jŏ- [6, с. 93].
З погляду С.П.Самійленка, типові для південно-західних говорів форми із закінченням -ови (-еви) витворилися фонетично із давньоруських форм -ови (-еви) внаслідок зміни -и (-і) в -и (передньо-середнє) [там само]. Типові для південно-східних говорів і сучасної української літературної мови форми давального відмінка однини із закінченням -ові (-еві) виникли, вірогідно, із давньоруських закінчень -овh (-евh) [там само].
На думку А.Ю.Кримського, «ми впевнено можемо констатувати в мові киян ХІ ст. ствердіння відмінкової флексії -мь», що підтверджують численні приклади давніх писемних пам’яток [146, с. 107]. Так, зустрічаємо форми іменників орудного відмінка однини типу видомъ, гласомъ, дhломъ і под. [там само]. Проти такого судження рішуче виступив П.О.Бузук, що вже було зазначено вище (див. 4.2).
Аналіз буковинських грамот ХV ст. дозволив А.Ю.Кримському зробити висновок про вживання флексії -умь замість -омь у формах іменників чоловічого роду давального відмінка множини, наприклад, я [там само, с. 469].
Цікавими є міркування А.Ю.Кримського про поширення відмінкових закінчень з парадигми іменників а-основ на парадигми о-основ і й-основ. Учений відзначив, що цих форм не фіксують українські грамоти, і висловив припущення, що українська мова почала запозичувати їх у XV ст. з білоруської мови [там само, с. 246].
На думку І.В.Ягича, форми із закінченнями -амъ, -ами, -ахъ поширювалися «насамперед у середньому роді відмінювання на -ǒ- і потім уже охоплювали чоловічий рід; у середньому ж роді відіграло роль закінчення називного і знахідного відмінків множини -а (села), яке було використане як кінець основи для відповідних непрямих відмінків» [299, с. 116]. 
Вивчаючи історію граматичної будови української мови, С.П.Самійленко наголосив на тому, що окрім численних і різноманітних морфологічних змін, існують риси виключної стійкості, тривалості, стабільності, зокрема стійкість основи на -ā- (-jā-) [6, с. 49]. Стійкість відмінювання основ на -ā- (-jā-) є однією з найважливіших причин її впливу на інші типи відмінювання імен [там само, с. 50].
Заслуговують на увагу погляди мовознавця щодо питання про спосіб виникнення флексії -а у формах називного й знахідного відмінків однини іменників середнього роду. А.Ю.Кримський пов’язував її появу з фонетичною зміною е > а в позиції після сполучення редукованого з j [146, с. 338]. З погляду вченого, це явище виникло після занепаду редукованих голосних, «приблизно  в ХІІ – ХІV ст.ст.», хоча його зародки помітні «навіть у кінці ХІ ст.» [146, с. 423]. Іншою була думка Г.А.Ільїнського, який убачав у появі флексії -а результат синтаксичного процесу – заміну форм називного – знахідного формою родового відмінка [101, с. 61-76].
За спостереженнями С.П.Самійленка, іменники середнього роду типу життя, зілля, знання, листя в називному та знахідному відмінках фіксуються в українських пам’ятках у двох формах: давнішній із закінченням  -є (-ьє, -иє) і новішій із закінченням -я [6, с. 87].
Новіша за походженням флексія -а властива українській літературній мові, хоча історія її поширення неоднакова в різних територіальних зонах [6, с. 88]. У ХVІ ст. форми на -а трапляються частіше, але засвідчені вони спочатку лише в пам’ятках середньої Наддніпрянщини, Прикарпаття та Львівщини. Пам’ятки Волині, північної Київщини та Чернігівщини знають у ХVІ ст. тільки форми на -е (-ье) та дуже рідко на -ие [там само].
У багатьох українських говорах, зокрема майже в усіх північних і в частині південно-західних, у називному і знахідному відмінках однини іменників середнього роду другої відміни відповідно до давньоруського -ьjе фіксується флексія -е; флексія -а (-я) трапляється в північних говорах лише в деяких населених пунктах переважно внаслідок впливу літературної мови [6, с. 88].
Для форм іменників середнього роду однини на -а характерне асимілятивне подовження передньоязикових приголосних перед  j. Важливим є той факт, що А.Ю.Кримський розглядав це фонетичне явище й у деяких інших формах, зокрема у формі орудного відмінка однини іменників жіночого роду: постаттю [146, с. 421α].
З процесом фонетичної асиміляції передньоязикових приголосних перед j тісно пов’язане й утворення  «віддієслівних» іменників середнього роду на -ування (-ювання): купування, малювання тощо. А.Ю.Кримський зазначав, що для західних говірок характерні такі форми, як купованнє, мальованнє [там само, с. 484-485].
Цікавими є погляди А.Ю.Кримського на походження «віддієслівних» іменників середнього роду на -еннє, -іннє. З досліджень ученого випливає, що форми іменників на -еннє (затвердженнє) зобов’язані збереженню звука е (замість і) впливу аналогії пасивних дієприкметників на -ений (затверджений). Зокрема, А.Ю.Кримський твердив, що ті форми «віддієслівних» іменників, які «нагадують про свою близькість» до пасивних дієприкметників на -ений, «зберегли звук е» і мають закінчення  -еннє [145, с. 123]. У формах іменників на -іннє  (ходіннє) голосний і виник з h, а «звук h походить від дієслівної флексії -hти (ІV клас) завдяки прямій взаємодії або шляхом аналогії з флексією -ити (ІІІ клас)» [там само, с. 129]. Так, спочатку форми іменників (ІV клас) на -hнье утворювалися (уже в похідному значенні) лише від тих дієслів (ІІІ клас), які мали паралельне дієслово ( ІV клас), наприклад, оздоровити – оздоровhти [там само, с. 128]. Але згодом, як наслідок дії аналогії, таке утворення іменників поширилося на всі інші дієслова ІІІ класу: так від дієслів ходити, носити утворилися «віддієслівні» іменники ходhнье, носhнье, хоч дієслів ходhти, носhти не існує [145, с. 128-129].
Здебільшого констатовані вченим морфологічні особливості іменників пояснені як наслідок дії певних фонетичних закономірностей. Однак виникнення деяких форм є, на думку А.Ю.Кримського, виявом аналогійних змін (див. вище). Зокрема, у такий спосіб мовознавець пояснював поширення в українській мові іменників кожум’яка (за аналогією до слова кожух) і мачуха (за аналогією до іменників типу говоруха, скакуха, гречуха) [146, с. 488].
На взаємоз’язок фонетичних і морфологічних особливостей указують і розглянуті А.Ю.Кримським форми орудного відмінка іменників жіночого роду (ІІІ-ої відміни): ніччю, річчю, форми середнього роду (ІV відміни): збіжжя (див. табл. 4.5), форми іменників чоловічого роду називного відмінка типу край та ін. (див. 4.2).
Розглядаючи морфологічні особливості іменників, учений проаналізував форми не тільки загальних, а й власних імен. Окрім указаних вище чоловічих імен на -о, ним детально охарактеризовано імена і прізвища на -ша (див. табл. 3.6, 3.7).
Окрім вивчення змін у формальному вираженні відмінкових закінчень іменників, А.Ю.Кримський дослідив таке важливе морфологічне явище, як видозміна родової приналежності в українській мові [140, с. 102]. Шляхом зіставлення однакових форм іменників у російській та українській мовах А.Ю.Кримський констатував їх належність до різних родів. Пор. рос. сильный паръ, де іменник паръ належить до чоловічого роду, та укр. сильна пара, де іменник пара належить до жіночого роду [там само].
Важливим позитивним фактом у вивченні А.Ю.Кримським морфологічних змін, що зазнали іменникові форми, є уточнення вченим хронології розглянутих явищ. Здебільшого дослідник точно вказував на час виникнення тієї чи тієї особливості, тобто пріоритетною для А.Ю.Кримського була абсолютна хронологізація морфологічних перетворень в українській мові.
Висновки про видозміни родової приналежності іменників, формування іменникових форм є цінними для сучасної лінгвістичної науки, однак не всі пояснення мовознавця виявилися переконливими, наприклад, історія флексіії -мь.

5.2. Прикметник

На думку А.Ю.Кримського, одним із найстаріших морфологічних явищ, які виникли в епоху східнослов’янської єдності та згодом стали ознакою української мови, є форми членних прикметників на -ый (-ий) у називному відмінку однини (зълыи, лихыи, третии) [140, с. 101-102].
Сучасні дослідники вважають, що у зв’язку з впливом неособових займенників на окремі відмінкові форми повних прикметників треба розрізняти два етапи у формуванні прикметникової парадигми давньоруської мови. Перший етап завершився витворенням складених з морфологічного погляду прикметникових форм, окремим з яких були властиві досить прозорі сліди поєднання іменних і займенникових закінчень [6, с. 174]. Характерну ознаку другого етапу становить поява простих відмінкових закінчень у прикметниковій парадигмі, витворенням яких завершився процес морфологічного оформлення відповідного класу слів [там само].
Нові форми упродовж певного часу повинні були функціонувати паралельно зі старими; такий стан по-різному виявлявся в окремих діалектах Зокрема, Ф.П.Філін зазначав, що «до часу появи давньоруської писемності старі форми були, мабуть, уже витіснені. Уніфікація відмінкових закінчень (у множині), стягнення, коливання у формах роду й числа, у розподілі прикметників за твердими і м’якими основами викликали багато нових діалектних ізоглос, пов’язаних як з цілими розрядами явищ, так і з окремими словами» [265, с. 411].
Важливі свідчення того, що закінчення називного – знахідного відмінка однини -ыи (тверді основи) та -ии (м’які основи) були відбиттям живомовних давньоруських явищ, дає, зокрема, Успенський збірник ХІІ – ХІІІ ст. ст. Як оригінальним, так і скопійованим частинам цієї пам’ятки, за дуже незначними винятками, властиві прикметникові форми називного – знахідного відмінка однини із закінченнями -ыи та -ии [6, с. 175].
На думку А.П.Грищенка, фактичний матеріал пам’яток, особливо оригінальних, дає підстави для висновку про те, що, незважаючи на досить різноманітні орфографічні варіанти, типовим для давньоруської мови у формах прикметників називного – знахідного відмінка однини чоловічого роду було закінчення -ыи (-ии) [там само, с. 176].
За А.Ю.Кримським, упродовж ХІ – ХІІ ст.ст., як показують свідчення давніх писемних пам’яток, набували змін старослов’янські форми прикметників родового відмінка однини, а саме: добрааго > доброго [138, с. 284]. З погляду вченого, у ХІІ – ХV ст.ст. українська форма доброго поступово витісняє «занадто важкий» церковнослов’янський відповідник [там само, с. 284-285].
Спираючись на прості займенникові закінчення в системі прикметникових парадигм в інших мовах, зокрема сербській, словенській і верхньолужицькій, М.М.Дурново вважав, що форми із закінченням -аго виникли ще в говірках праслов’янської мови [85, с. 262].
Сучасні дослідники підтримали тезу А.Ю.Кримського про час виникнення флексії -аго: «Давньоруським пам’яткам до ХІІІ ст. включно були властиві форми родового – знахідного відмінка однини прикметників чоловічого – середнього роду із закінченням -ааго, -аго, кількісне співвідношення між якими поступово змінювалося на користь останнього» [6, с. 177].
У науковій літературі неодноразово наголошувалося, що форми родового – знахідного відмінка однини із закінченням -ого вперше послідовно виступають у Смоленській грамоті 1229 р., наприклад: дроугого роусина, гочкого берега, полотського кн#з# тощо [там само]. Прикметникові форми родового – знахідного відмінка однини із закінченням -аго (-ааго) виступають тут уже тільки спорадично [там само].
В ХІ ст. А.Ю.Кримський констатував «ствердіння відмінкової флексії  -мъ» не тільки у формах іменників, а й у прикметникових формах типу «о хотяштиимъ», «о блазняштиимъ» [146, с. 107]. Цю тезу критикував П.О.Бузук (див. вище).
Пізніші дослідження підтвердили, що П.О.Бузук мав рацію. На думку істориків української мови, зокрема, А.П.Грищенка, у прикметниках з м’якими основами в місцевому відмінку однини виступало закінчення -имь (нестягнений варіант -иимь): о ближьнимь (Ізборник Святослава 1076 р.)., въ послhдьнимь вhцh (Успенський збірник ХІІ – ХІІІ ст.ст.) [6, с. 179].
О.О.Шахматов припускав, що стягнене закінчення -hмь прикметникових форм чоловічого – середнього роду однини послідовно вживалося в місцевому відмінку однини [281, с. 320]. Давньоруські пам’ятки до першої половини ХІІІ ст. включно з великою послідовністю відбивають варіант місцевого відмінка однини із закінченням -hмь, наприклад: въ обилии виньнhмь (Ізборник Святослава 1076 р.), ω неправьдьнhмь прогънании (Успенський збірник ХІІ – ХІІІ ст.ст.) [6, с. 178].
Специфічною рисою прикметникових форм української мови виявилася флексія -і, що властива прикметникам називного відмінка множини, наприклад добрі люди. Пор. з російською мовою, де вживане закінчення -ые:  добрые люди.
Природа прикметникових форм називного – знахідного відмінків множини на -і привертала увагу багатьох дослідників, спонукала їх до пошуків головних і супровідних факторів, які спричинилися до морфологічного перетворення -иї (ії) > -і.
Специфіка спільнослов’янських, а пізніше історично засвідчених старослов’янських прикметникових форм множини полягала в тому, що в називному і знахідному відмінках розрізнялися закінчення залежно від родової приналежності прикметника [6, с. 181].
Пам’ятки давньоруської мови засвідчують усі особливості  родового розмежування повних прикметників у називному – знахідному відмінку множини, але водночас вони підтверджують ранню тенденцію до повної уніфікації системи множинних відмінкових форм, до усунення залишків формального розмежування відповідних словоформ за їх родовою приналежністю [там само].
Тенденція до уніфікації називного – знахідного відмінка множини прикметників чоловічого роду була позначена взаємовпливами і взаємодією різних форм. З цього погляду заслуговують на увагу випадки вживання форми називного відмінка в значенні знахідного, наприклад, вьси правовhрьнии славимъ (Успенський збірник ХІІ – ХІІІ ст.ст.) [там само, с. 182]. Щодо походження флексії -ыи, яка з’являється в називному – знахідному відмінку прикметників чоловічого роду, висувалися різні припущення. Зокрема, О.О.Шахматов уважав, що це закінчення могло сформуватися як фонетичним шляхом з -ыh, так і під впливом називного відмінка множини на зразок ради, виновати, а особливо займенників ти, они, мои, вси тощо [281, с. 323]. На думку С.П.Бевзенка, найбільш імовірним є погляд на аналізовану форму як на своєрідну контамінацію флексій називного множини -ии і знахідного множини -ыh  [5, с. 202].
У зв’язку із взаємодією різних відмінкових форм, які впливали на стабілізацію формотворчого афікса прикметників у називному відмінку множини, у пам’ятках української мови зазначена словоформа характеризується досить розгалуженою системою варіантних закінчень, а саме: 1) -ыи (-ии, -їи); 2) -ые (-ие, -їе); 3) -ыh (-иh, -иh) [6, с. 205].
А.Ю.Кримський, виявивши у фольклорних записах з Пінщини форми називного відмінка множини на -оє і пов’язавши їх з одиничними прикладами такого ж типу в пам’ятках, кваліфікував їх «як дорогоцінний факт, що дозволяє без будь-яких сумнівів пояснити появу звука і» [144, с. 37] у формах типу добрі коні, лихі жінки, сиві голуби тощо. Дослідник уявляв собі такі фонетично-морфологічні зміни на шляху до закінчення -і: ое > іjі > і [там само, с. 40]. Як основний аргумент на користь саме таких перетворень було висунуто фонетичну якість флексійного і, який А.Ю.Кримський ототожнював із звуком і, що заступив етимологічний о в нових закритих складах.
Твердження вченого всебічно проаналізував К.П.Михальчук. Він відзначив сумнівний характер запропонованих А.Ю.Кримським прикладів і звернув особливу увагу на те, що вони ніколи не були властиві основній масі говірок української мови як явище в системі прикметникової парадигми. Крім того, флексія -оє не дає підстав для переходу о > і. Єдиною достовірною базою для появи новітніх (вторинних щодо повних) прикметникових форм називного – знахідного відмінків множини, як наголосив К.П.Михальчук, були тільки колишні закінчення -ыh (-hh) [171, с. 120].
Пізніші спостереження істориків української мови свідчать, що варіантні закінчення прикметників у називному – знахідному відмінках множини виступають у пам’ятках української мови з різною послідовністю. При загальній тенденції до поширення форм на -ыи (-ии) в окремих випадках виявляється повна перевага закінчень -ые (-ие) в зазначених відмінкових формах; цілком  імовірно, що  така перевага в окремих джерелах пояснюється не тільки орфографічною традицією, а й впливом того українського діалектного середовища, у якому -ые (-ие) були закономірними як рефлекси -ыh (-hh) у ненаголошеній позиції і мали більший, порівняно з сучасним станом, ареал поширення [6, с. 206].
Як зазначив А.П.Грищенко, уніфікація прикметникових форм називного – знахідного відмінків множини завершилась появою новітніх стягнених форм, які в пам’ятках виступають із флексіями -ы, -и, -h [там само].
З діалектних особливостей називного – знахідного відмінків множини прикметників відзначимо збереження повних флексій у північних і частині південно-західних говорів. На території лівобережнополіських говорів виразно виділяється закінчення ийе (з -ыh) з поступовим переходом в -и в південній частині ареалу [6, с. 207].
Цікавими  є  погляди  А.Ю.Кримського щодо  утворення прикметників на -уватий (-юватий): укр. білуватий, синюватий. Ця форма розглянута вченим у зіставленні з російськими відповідниками, пор. бhловатый, синеватый [146, с. 468-469].
Серед словотворчих засобів прикметників учений називає також суфікс -іш-  у формах порівняльного ступеня: тугий – тугіший [там само, с. 123].
У староукраїнській мові закріпилися суфікси -ьш- та -hиш- як функціонально рівнозначні формотворчі афікси з тенденцією до широкого вживання другого. Ця тенденція підтримувалася більшою придатністю до сполучуваності суфікса на початковий голосний з основами, які характеризувалися різнотипними щодо характеру кінцевими групами приголосних, проте більш послідовне дотримання зазначених умов уживання двох рівнозначних суфіксів вищого ступеня порівняння належить до порівняно пізніх явищ, свідченням чого виступають досить численні випадки вживання в пам’ятках компаративів на -ш- від тих основ, до яких за фонетичними умовами сполучуваності мав би приєднуватися суфікс -hиш-[6, с. 211].
А.П.Грищенко твердив, що староукраїнській мові були властиві форми вищого ступеня прикметників, утворювані за допомогою суфікса -ш- як від простих, так і від ускладнених окремими суфіксами основ, наприклад: быль молодшимь (Пересопницьке євангеліє 1556 – 1561 рр.), грубшого конця (Український господарський порадник з 1788 р.) тощо [там само].
Форми вищого ступеня порівняння з суфіксом -hиш- широко представлені в пам’ятках української мови, починаючи з найдавнішого періоду: братъ нашь милhйшій (Грамота 1389 р.), твєрдhишимъ листомъ (Грамота 1401 р.), землю честнhйшу (Незвісний твір Клирика Острогського 1599 р.) [6, с. 212].
Залучивши факти давніх писемних пам’яток і сучасні діалектні дані, А.Ю.Кримський розглянув майже всі основні морфологічні особливості прикметників. У науковій літературі  широко використовуються висновки вченого про формування, зокрема, прикметникових форм називного – знахідного відмінків і родового відмінка однини чоловічого роду. Водночас деякі твердження А.Ю.Кримського (наприклад, розвиток форм місцевого відмінка однини прикметників чоловічого роду, у яких помітне «ствердіння  відмінкової флексії -мъ»), виявилися непереконливими. Також недостатньо аргументованою є теза про формування стягнених прикметникових форм множини із флекією -і.
Вивчення фактичного матеріалу, запропонованого мовознавцем, сприятиме глибшому пізнанню процесів формування граматичних категорій прикметників української мови. Окрім парадигми прикметникових форм, А.Ю.Кримський розглянув і ряд словотворчих засобів прикметників, зокрема використання суфікса -іш- для творення вищого ступеня порівняння прикметників тощо.

5.3. Дієслово

А.Ю.Кримський розглянув чимало морфологічних явищ, притаманних українським дієслівним формам давньоруської доби. Передусім проаналізуємо дієслівні інфінітивні форми. На думку А.Ю.Кримського, в ХІ ст. набули поширення дієслова із суфіксами -ова-, -ува- типу облизовати (облизувати), описовати (описувати) та ін. [146, с. 101-103], що відображає така схема:

описывать (рос.)

описывати

описовати > описувати (укр.)

Мал. 5.2
Водночас, з погляду А.Ю.Кримського, напевне говорити про наявність форм на -увати можна не раніше ХІІ ст. [146, с. 101-103], а до широкого вжитку вони ввійшли лише в ХV – ХVІ ст.ст. [там само, с. 481].
В.М.Русанівський підкреслив, що інфінітивні форми із суфіксами -ова-, -ува-, -єва- (останній вживаний дуже рідко) належать до першого підкласу дієслів V класу, наприклад: голдовати (Грамота 1388 р.), куповати (Грамота 1493 р.), торгувати (Грамота 1408 р.) тощо [6, с. 242].
А.Ю.Кримський відзначив, що українські дієслівні форми на -увати, (-ювати)  в російській мові мають відповідники не тільки на -овать, -евать, а й форми на -ывать (-ивать) [146, с. 480].
										Таблиця 5.1
Російські відповідники українських
інфінітивів на -увати (-ювати)

Українські форми	Російські форми	
торгувати	торговать	
танцювати	танцевать	
виписувати	выписывать	
підскокувати	подскакивать	

За А.Ю.Кримським, «досить вірогідно, що звук у (ю) в закінченнях       -увати (-ювати) твердо закріпився під впливом наголошених форм типу торгу'ю, малю'ю» [там само, с. 481]. Це твердження вченого ґрунтувалося на аргументах В.Ягича й О.О.Потебні щодо появи у (ю) в дієслівних суфіксах -ува- (-юва-) [297, с. 358; 205, с. 50].
Отже, походження цих форм «має небагато спільного з чергуванням ненаголошених звуків о, у» [146, с. 481]. Такий висновок А.Ю.Кримський зробив з того, що інфінітиви на -увати (-ювати) трапляються навіть у тих українських говорах, у яких немає фонетичної зміни о > у в ненаголошеній позиції. До того ж у «північномалоруських» говорах, де ненаголошений о здатен переходити в у, «ми часом чуємо закінчення -овати»: мурдовати (мордувати) [там само].
В.М.Русанівський твердив, що пам’ятки другої половини ХVІІ ст. – ХVІІІ ст. засвідчують певний спад у частоті вживання дієслів із суфіксом      -ова-, що можна пояснити зменшенням припливу в цей час лексичних запозичень з польської мови і через польську мову [6, с. 244].
Окремо розглянуті А.Ю.Кримським українські інфінітивні форми, де вживане закінчення -ывати (-ивати). До них належать дієслова, що утворилися від форм, у яких «односкладовий корінь закінчується на -и (жити, бити, лити, пити, вити) та на -ы (крыти, выти, мыти)», пор. жити – проживати, мыти  – вимивати [146, с. 483].
Заслуговують на увагу пояснення А.Ю.Кримського щодо походження сучасного дієслова бувати. По-перше, давня форма бывати містить односкладний корінь, що закінчується на -ы, однак це не завадило зміні         -ывати на -увати. Таку особливість учений пояснював аналогією до утворення інфінітива бути [там само, с. 484]. Фонетична інтерпретація зазначеного явища розглянута нами вище (див. 4.1).
Цікавими є спостереження А.Ю.Кримського щодо паралельного вживання дієслівних форм із закінченнями -ти, -ть [141, с. 251]. Інфінітив на -ть є «одвічною формою», а для деяких українців – це «навіть єдина рідна форма, бо закінчення -ть там призабулося» [там само]. Однак, не раз трапляється необхідність написання -ти замість -ть, наприклад, щоб не плутати форму 3-ї особи однини з інфінітивом: він виходить – хоче виходить  [там само].
У давньоруській мові показником інфінітива послідовно виступав успадкований з праслов’янської мови афікс -ти: скакати, искати, чинити (Успенський збірник ХІІ – ХІІІ ст.ст.) та ін. [6, с. 255]. Зрідка в давньоруській мові уживаний варіант суфікса інфінітива -ть – до того ж не в оригіналах, а в пізніших описках – і здебільшого виступав там, де мав бути супін, наприклад: да бых послалъ мужь свои к Володимеру воротитьс# (Лаврентіївський літопис) [там само]. Отже, у вживанні інфінітивів на -ть помітна певна системність.
Чимало морфологічних особливостей, проаналізованих А.Ю.Кримськимм, стосується часових форм дієслів. Зокрема, до найстаріших морфологічних явищ, яких зазнали українські дієслівні форми в давньоруську добу, учений відносив закінчення -шь замість -ши у формах дієслів 2-ої особи однини теперішнього часу [217, с. 47].
Сучасні дослідники, зокрема В.М.Русанівський, констатували, що в 2-й особі однини в тематичних дієсловах найчастіше вживана флексія -ши: видиши, блюдеши, любиши (Лаврентіївський літопис), стражеши (Ізборник Святослава 1076 р.); зрідка паралельно з флексією -ши виступає її варіант -шь: приведешь, получишь, пустишь (Лаврентіївський літопис) [6, с. 312].
Спираючись на дані писемних пам’яток ХІ ст., А.Ю.Кримський говорив про «стародавність сучасних особових форм теперішнього часу», зокрема: я біжу, вони біжать (пор. з російськими: бегу, бегут) [140, с. 103]. Сюди ж він відносив і форму наказового способу цього дієслова, пор. укр. біжи та рос. беги [там само].
Свого часу О.О.Потебня висвітлив в історичному плані й таку особливість «малоруського наріччя», як поява ч, ж замість ц, з у наказовому способі дієслів 204, с. 106-135; 205, с. 13, 16, 46-47:

пеци

печи (укр.)

пеки (рос.)

Мал. 5.3
Сучасні форми 3-ї особи теперішнього часу на -ть (він носить) в інтерпретації А.Ю.Кримського також належать до найдавніших морфологічних явищ. Як зазначив учений, «геть усі південноруські пам’ятки ХІ ст.» містять таку флексію [140, с. 104]. Однак деякі форми її втратили, на що вказано мовознавцем (див. мал. 5.4).

-ть (єсть > є)

-ть 

-аєть (бываетъ >  быва )

Мал. 5.4
О.О.Потебня вказував на вживання поряд з дієслівними формами 3-ї особи однини із закінченням -ить українських  діалектних форм типу говоре, ходе [204, с. 106-135; 205, с. 13, 16, 46-47]. На схемі це буде позначено так:

-ить ( укр.)

 -ить

 -е (діал. укр.)

Мал. 5.5
За Ф.П.Філіним, у сучасній українській літературній мові у формах дієслів 1-ї дієвідміни однини закінчення -ть відсутнє, проте для дієслівних форм 2-ї дієвідміни однини та для всіх форм множини закінчення -ть є нормою, наприклад несе, каже, гріє, точить, косить, несуть, кажуть та ін. [265, с. 442]. У говорах української мови ситуація більш складна [там само]. Зокрема, висувалося твердження про те, що закінчення -ть характерно для всіх лівобережних, частини правобережних, а -т для північних, західних, галицьких і більшої частини карпатських говорів [там само]. Проте сучасні дослідники вважають, що закінчення з твердим -т здебільшого розповсюджене на південному заході України, водночас такі форми можуть траплятись і в інших місцях (наприклад, у середньополіських говорах) [5, с. 280].
А.Ю.Кримський твердив, що форма дієслова бути, яка в 3-й особі однини мала вигляд єсть (є), у ХІ ст. вживалася для вираження й інших осіб, зокрема: мы повелhни єсть, ты чисть єсть тощо [140, с. 104].
В.М.Русанівський вважає, що в ХVІІ – ХVІІІ ст.ст. «спадає частота вживання в текстах атематичних дієслів, що пов’язано із завершенням процесу становлення аналітичних форм, у якому брало участь дієслово быти» [6, с. 244]. Проте це дієслово продовжує ще активно вживатися в усіх особових формах, пор. єсмь, єсте (Рукописний збірник проповідей ХVІІІ ст.) та ін. [там само].
Вивчаючи матеріал рукописів ХІІ ст. (прhдъступаємо), А.Ю.Кримський зафіксував появу сучасної дієслівної форми 1-ї особи множини, наприклад ми знаємо, ми ходимо. Водночас, на думку вченого, «порівняльно-лінгвістичні міркування показують, що оце -мо далеко старше навіть од доби київської держави» [140, с. 104].
О.О.Потебня вважав закінчення -мо в 1-й особі множини дієслів теперішнього і майбутнього часу інновацією «малоруського наріччя». Ця особливість з’явилася фонетичним шляхом у період занепаду або ослаблення кінцевих редукованих, тобто не пізніше ХІІ ст. 204, с. 106-135; 205, с. 13, 16, 46-47.
На думку Ф.П.Філіна, «досить складною є картина вживання форм 1-ї особи множини на українській території, де відомі закінчення -м-, -мо, а також -мы  і -ме» [265, с. 467]. Форма -мо трапляється в давньоруських пам’ятках разом із формою -мъ: пьємо (Ізборник Святослава 1073 р.), прhдступаємо (Успенський збірник ХІІ ст.) [там само]. Вживання -мо не можна пояснювати впливом старослов’янської мови, у якій нормою була форма -мъ [там само]. Українські грамоти ХІV – ХV ст.ст. форму -мо відбивають уже досить часто: чинимо (Грамота 1389 р.), приводимо (Грамота 1422 р.), надаємо (Грамота 1438 р.) [там само].
Форма -мо звичайна для сучасної української літературної мови. В українських говорах форми -м-, -мо здебільшого співіснують, не даючи певних ареалів, і, переважно, вступають у різні види взаємодії між собою [там само].
Пізніші дослідження історії української мови довели, що афікс 1-ої особи множини виступає в трьох основних варіантах – -м-, -мо і -мы, до того ж перший і третій з них мають у пам’ятках ще низку графічних різновидів:   -мъ, -м, -мь; -мы, -ми [6, с. 314]. Варіанти -мъ і -мо, очевидно, слід визнати морфологічними, варіант -мы – стилістичним [там само].
Варіант -мо вживаний у незначній кількості випадків, але представлений у грамотах, що репрезентують як власне українську територію, так і сусідні землі: цей варіант трапляється в грамотах, виданих у Києві, на Волині, в Галичині, на Закарпатті, в Польщі, Литві й Молдові [там само].
У всіх засвідчених випадках флексія -мо виступає в 1-й особі множини теперішнього-майбутнього часу. Твердження про те, що закінчення -мо з’явилося спершу у формах наказового способу, а потім поширилося на 1-у особу множини теперішнього часу дійсного способу, на думку П.Г.Житецького, є недостатньо аргументованим [88, с. 49].
Розглянемо спостереження А.Ю.Кримського над історією дієслівної форми із закінченням -мо на Буковині. У буковинських господарських грамотах XIV – XV ст.ст. учений звернув увагу на специфіку форм 1-ої особи множини в теперішньому (вhдаюмъ, есму) та майбутньому (будумъ, слюбуєму) часі [146, с. 466-468].
За спостереженнями А.Ю.Кримського, флексію -мъ мають форми теперішнього й майбутнього часу, зокрема єсмъ, подамъ, имамъ, бъємъ [146, с. 108; 138, с. 292].
Історію сучасних форм дієслів майбутнього часу на -му (знатиму, знатиме та ін.) А.Ю.Кримський простежив, починаючи з ХІ ст., коли існувала архаїчна форма имамь (-мамь) [140, с. 104-105]. Форма майбутнього часу изhдати мать (чернігівська Ліствиця ХІІ ст.) – це, за словами вченого, «перший ступінь до сьогочасного мр. із’їздатиме» [там само].
В.М.Русанівський твердив, що наймолодшою часовою формою української мови є різновид futurum primum, утворюваний поєднанням інфінітива основного дієслова з формами теперішнього-майбутнього часу допоміжного дієслова "ти [6, с. 329]. Часом перетворення словосполучення «иму» + інфінітив» в аналітичну, а згодом і в синтетичну форму вираження майбутнього часу В.М.Русанівський уважає ХVІ ст. – першу половину ХVІІ ст. [там само]. Ця форма «виникла на східнослов’янському і вкоренилася на українському ґрунті» [там само]. У цьому переконують численні словосполучення, до складу яких входила коренева морфема -"- /   -им- і які вживалися переважно для вираження різних модальних відтінків, насамперед значення обов’язковості виконання дії в майбутньому [там само]. Висловлена свого часу думка про те, що виникненням форми «інфінітив + -му» українська мова зобов’язана молдавсько-румунському впливові [277, с. 283-284], не має належної аргументації [107, с. 235].
Розглядаючи форми дієслів минулого часу на -въ, що поступово витісняли відповідні форми на  -лъ [140, с. 105], А.Ю.Кримський пояснював їх появу впливом форм колишніх дієприкметників на -въ [146, с. 90-93]. Це твердження пізніше заперечував Л.А.Булаховський, який з «більшим довір’ям» поставився до гіпотези про аналогійну появу в у цій формі: paslъ > pas  = znalъ > znaw, тобто відпадіння кінцевого l у формах з попереднім приголосним спричинило його занепад у позиції після голосного, але в цьому разі його місце займає w  [23, с. 156].
Відкидаючи фонетичне пояснення походження форми дієслів минулого часу на -въ, А.Ю.Кримський вдався до порівняння із сербською мовою, де колишні сполучення  лъ (ъл) також зазнали фонетичних змін [137, с. 214].
За словами вченого, форми на -лъ збереглися в дієсловах минулого часу множини (ми дали), а форми на -въ характерні виключно для дієслів, ужитих в однині (він дав) [140, с. 105]. Без сумніву, виникнення форм минулого часу на -въ у 3-й особі однини є специфічною рисою української мови, що видно зі схеми:

л  ( рос. дал)

лъ 

в  ( укр. дав)

      	
Мал. 5.6
В.М.Русанівський уважає, що в давньоруській мові зароджувалася нова форма давноминулого часу, утворювана поєднанням дієслова на -лъ з формою перфекта від допоміжного дієслова быти: се оуже прелстил м# єси былъ (Лаврентіївський літопис) [6, с. 296].
В українській мові ХІV – ХV ст.ст. форми давноминулого часу могли вживатися і без допоміжного дієслова быти в особових формах теперішнього часу, а в ХVІ ст. – першій половині ХV ст. давноминулий час без особових форм допоміжного дієслова стає панівним [там само]. У формі чоловічого роду однини кінцевий л > в у ХVІ ст. [там само].
До новотворів, фіксованих пам’ятками ХІІ – ХІІІ ст.ст., А.Ю.Кримський відносив такі суттєві явища, як остаточна втрата імперфекта і майже повний занепад аористних форм [146, с. 88-89]. Заслуговує на увагу й низка інших, менш значних змін, які  вчений також відносив до цього періоду, а саме: виникнення  епентетичного л у формах 3-ї особи множини  теперішнього часу дієслів з тематичним суфіксом -л- після губних (люблять, ловлять); виникнення наказової форми типу беріть, кажіть замість архаїчних беріте, кажіте, а також така зміна дієслівних форм, як станhмъ > станьмо, сядhмъ > сядьмо [там само].
Не можна ігнорувати поглядів А.Ю.Кримського щодо формування упродовж ХІІ – ХІІІ ст.ст. на Східній Україні інфінітивів типу пекти, помогти [там само]. Проте цей факт видається В.М.Русанівському сумнівним, бо вчений наводить вірогідні приклади лише з творів А.Радивиловського, що написані, як відомо, у ХVІІ ст. [217, с. 45].
А.Ю.Кримським представлені також деякі форми дієприкметників та безособові форми на -но, -то. Зокрема, замість етимологічної дієприкметникової форми на -еный у давніх писемних пам’ятках ХІ ст. трапляються приклади на -аный: посажаний, повішаний, скінчаний тощо [140, с. 105]. Щодо безособових дієслівних форм на -но, -то в інтерпретації А.Ю.Кримського, то про них уже було зазначено вище.
На думку Ф.П.Філіна, у «спільноруську» добу можливе спільносхіднослов’янське поширення непохідних двоскладових речень з дієприкметниками на -но, -то [265, с. 501]. Ці конструкції згодом нерівномірно зникали на різних східнослов’янських територіях [там само].
Уживання форм -но, -то з формами знахідного відмінка «прямого об’єкта» Ф.П.Філін уважав специфічною особливістю української мови [там само]. Водночас це явище властиве й деяким іншим східнослов’янським областям [там само].
Значний внесок А.Ю.Кримського у вивчення морфологічних явищ, які характеризують дієслово, очевидний. Учений дослідив розвиток інфінітивних форм, часових форм дієслів, виділив специфічні риси, притаманні лише українській мові, зокрема виникнення епентетичного л у формах 3-ї особи множини теперішнього часу. Також А.Ю.Кримський простежив особливості парадигми наказового способу дієслів, розглянув окремі форми дієприкметників та безособові форми на -но, -то. Здебільшого положення вченого визнані сучасною наукою.
Водночас не всі його пояснення викликають однакову довіру, як, наприклад, твердження про появу дієслівних форм типу ходю, наситю в ХІІ ст., виникнення форм майбутнього часу на -му до XIV ст., появу форм дієприслівників на -въ у XIV ст. та ін.

Висновки

1. А.Ю.Кримський зробив істотний внесок у теоретичне і практичне вивчення морфологічної системи української мови. Аналіз праць ученого показав, що розгляд морфологічної системи української мови зведено до встановлення нових форм слів, виявлення причин їх утворення. Специфічною рисою досліджень А.Ю.Кримського в галузі морфології є тісний зв’язок фонетичних і морфологічних явищ.
2. Здебільшого констатовані вченим морфологічні особливості іменників пояснені як наслідок дії певних фонетичних закономірностей  (зокрема, виникнення флексії -а у формах називного й знахідного відмінків однини іменників середнього роду тощо) або, рідше, як вияв аналогійних змін (поширення в українській мові іменників кожум’яка, мачуха). Висновки про видозміну родової приналежності іменників, парадигму іменникових форм є цінними для сучасної лінгвістичної думки. Цікавими є погляди А.Ю.Кримського на походження «віддієслівних» іменників середнього роду на -еннє, -іннє. Водночас не всі пояснення мовознавця виявилися переконливими, зокрема історія флексіії -мь.
3. А.Ю.Кримський розглянув майже всі основні словотворчі та морфологічні особливості прикметників. Зокрема, мовознавцем проаналізовано ряд словотворчих засобів прикметників, наприклад наявність суфікса -іш у формах прикметників порівняльного ступеня. Ученим здійснений ґрунтовний аналіз прикметникових форм називного – знахідного відмінків множини на -і: ое > іjі > і. Як основний аргумент на користь саме таких перетворень висувалася фонетична якість флексійного і, який А.Ю.Кримський ототожнював із звуком і, що заступив етимологічний о в нових закритих складах. К.П.Михальчук визнав таку інтерпретацію походження флексії -і сумнівною.
4. Значний внесок А.Ю.Кримського у вивчення морфологічних явищ, які характеризують дієслово, очевидний. Чимало морфологічних особливостей, запропонованих ученим, стосується часових форм. Серед специфічних рис, притаманних лише українській мові, зазначимо форми 1-ї особи множини на -мо (їх появу вчений датує ХІІ ст.), форми 3-ї особи теперішнього часу на -ть (ХІ ст.) тощо. Здебільшого твердження А.Ю.Кримського визнані сучасною наукою, зокрема, історія інфінітивних суфіксів -ова-, -ува-, -юва-. Водночас недостатньо аргументованими виявилися твердження про появу дієслівних форм типу ходю, наситю в ХІІ ст., виникнення форм майбутнього часу на -му до XIV ст., появу дієслівних форм із закінченням -въ у XIV ст. та ін.
5. Важливим позитивним фактом у вивченні А.Ю.Кримським морфологічних змін, яких зазнали представлені вище частини мови, є уточнення вченим хронології розглянутих явищ. Переважно мовознавець точно вказував на час виникнення тієї чи тієї особливості, тобто пріоритетною для А.Ю.Кримського була абсолютна хронологізація морфологічних перетворень в українській мові.

ЗАГАЛЬНІ ВИСНОВКИ

1. Проведене дослідження підтвердило, що внесок А.Ю.Кримського в розв’язання методологічних проблем української компаративістики, у вивчення проблеми східнослов’янського глотогенезу (зокрема, у висвітлення вад гіпотези М.П.Погодіна – О.І.Соболевського), у дослідження ряду фонетичних і морфологічних інновацій, що характеризували українську мову в її діахронічному русі, є дуже значним.
2. Застосування актуалістичного методу в дослідженні, присвяченому проблемі історії української мови в науковій концепції А.Ю.Кримського, є цілком правомірним, як і в лінгвоісторіографічних працях взагалі. Метод актуалізму (операціональний компонент якого містить такі прийоми і процедури, як аналіз джерел і синтез одержаних даних, порівняння, абстрагування, історико-наукова реконструкція) дозволяє найбільш адекватно розкрити предмет дослідження, а саме, той історико-мовний матеріал (фонетичні й морфологічні явища української мови), який ілюструють наукові праці мовознавця.
3. Ґрунтовний аналіз поглядів А.Ю.Кримського, з урахуванням різних оцінок, що містить наукова література, дає змогу вирішити питання про методологічні погляди дослідника. За спостереженнями М.А.Жовтобрюха, лінгвістична спадщина А.Ю.Кримського ґрунтується на даних, добутих порівняльно-історичними дослідами. Водночас треба враховувати, що в інтерпретації вчених Московської школи А.Ю.Кримський є представником «історичного» методу дослідження. У сучасній компаративістиці історичний і порівняльно-історичний методи дослідження часто не протиставляються. Здебільшого вчені схиляються до того, що немає необхідності виділяти історичний метод як окремий метод дослідження. Розмежування двох лінгвогенетичних методів – історичного і порівняльно-історичного – це, по суті, протиставлення процедур внутрішньої реконструкції і «філологічного методу» процедурі реконструкції зовнішньої. Найбільш повне уявлення про історичний розвиток мов формується лише за умов, коли всі три різновиди реконструкції (зовнішня, внутрішня, «філологічний метод») органічно взаємодіють у межах порівняльно-історичного методу. Тому А.Ю.Кримського доцільно вважати представником порівняльно-історичного методу, у дослідженнях якого значно помітна перевага процедури «філологічного методу» над іншими різновидами реконструкції.
4. «Історичний» метод (у трактуванні вчених Московської школи) і «філологічний метод» (у сучасному тлумаченні цього терміна) об’єднує те, що джерелом вивчення мовної історії для них виступають давні писемні пам’ятки. Проте в межах «філологічного методу» давні писемні пам’ятки діють як єдине джерело вивчення мовної історії, у той час як для «історичного» методу давні писемні пам’ятки є пріоритетним джерелом вивчення при допоміжній ролі діалектних даних. Історія лінгвістичних учень (ХІХ ст. – початок ХХ ст.) свідчить про вдосконалювання процедури «філологічного методу», яке йшло в напрямі від іноді прямолінійного трактування написань (О.І.Соболевський, А.Ю.Кримський) до витонченого аналізу графіко-орфографічних явищ (О.О.Шахматов, Л.Л.Васильєв).
5. Проблема походження східнослов’янських мов, зокрема української, посідає значне місце в лінгвістичних дослідженнях А.Ю.Кримського. У контексті мовознавчої науки ХІХ ст. – 30-х рр. ХХ ст. погляди вченого на поставлене питання виявилися традиційними. Мовознавець розглядав проблему східнослов’янського глотогенезу шляхом звернення до дивергентної теорії «родовідного дерева», не відкидав спільнослов’янську й «спільноруську» прамови. Як дивергентні А.Ю.Кримським було інтерпретовано, наприклад, такі історико-фонетичні процеси, як асиміляція о з у та а, ствердіння р в українській мові та ін. У морфології вченим представлено такі дивергентні процеси, як виникнення флексії -і у формах іменників першої (дорозі) та другої відміни (кожусі) давального, місцевого відмінків однини, збереження кличної форми іменників в українській мові та інші. Важливим є той факт, що дослідник не давав точного визначення меж існування спільносхіднослов’янського («спільноруського») періоду в розвитку української мови. Так, період ХІІ – ХV ст.ст. представлений дослідником як час виникнення самостійних східнослов’янських мов, проте в деяких працях А.Ю.Кримський вивчав історію української мови від ХІ ст.
6. Дуже значним є внесок А.Ю.Кримського в розкриття вад гіпотези М.П.Погодіна – О.І.Соболевського. Учений критикував погодінську гіпотезу, виступив із принциповою науковою критикою низки тверджень О.І.Соболевського. Здебільшого увагу дослідника було спрямовано на відкриття О.І.Соболевським «нового h». Дослідження А.Ю.Кримського містить ряд закидів: 1) переважно пам’ятки, які О.І.Соболевський назвав «галицько-волинськими» («з новим h»), не є галицько-волинськими чи «малоруськими» взагалі; вони здебільшого білоруські, новгородські або псковські; 2) у «старомалоруських» грамотах ХІІІ – ХІV ст.ст. немає h замість є; 3) «новий h» не має відповідних рефлексів у сучасній українській мові (винятки дуже нечисленні).
7. А.Ю.Кримський також критикував такі запропоновані О.І.Соболевським мовні особливості на підтвердження «галицько-волинської» гіпотези: 1) зникнення в українській мові форми 1-ї особи множини наказового способу на -hмъ; 2) наявність в українській мові із форм 1-ї і 2-ї особи дієслова «бути» тільки однієї «єси»; 3) заперечення існування українських особових імен на -ша; 4) реконструкція незрозумілої форми імені Вольдрись замість Вольдрих (Ольдрих); 5) заперечення того, що перехід е > а – це українська риса. Полеміка А.Ю.Кримського містить низку непереконливих аргументів. Зокрема, серед доказів О.І.Соболевського на підтвердження рефлексації о в давньогалицьких говорах знаходимо приклад воовьчии. А.Ю.Кримський заперечив таку рефлексацію о в «живій мові», дорікаючи тим самим своєму опонентові за незнання української мови. Аналогічно не визнав мовознавець рефлексації давнього о в слові торгувля.
8. Наукові праці А.Ю.Кримського збагатили українську історичну фонетику. На відміну від своїх попередників, учений більш точно визначив специфіку вокалізму української мови на різних етапах її історії. На підставі фактичного матеріалу давніх пам’яток писемності видатний мовознавець не тільки запропонував свою хронологію часу занепаду редукованих голосних ъ, ь (друга половина ХІ ст. – перша половина ХІІ ст.), а й підкреслив, що слабкі редуковані втратилися насамперед не в кінцевому, а у внутрішньому складі. Найголовнішим наслідком занепаду редукованих ъ і ь у системі вокалізму А.Ю.Кримський уважав компенсаційне подовження голосних о та е, їх дифтонгізацію та подальший перехід у монофтонг і.
9. Усебічно вивчені мовознавцем такі риси українського вокалізму (зміна ě (h) > і, збіг артикуляції давніх ы й і та злиття їх в одному сучасному звукові и), розвиток яких А.Ю.Кримський датував ХІ ст. Учений визнавав дифтонгічний характер давньоруського ě, спираючись на дифтонгічну вимову відповідників давнього ě в сучасних північних говорах української мови. Фактичні дані сучасних говорів української мови дозволяють уважати слушною думку А.Ю.Кримського про тісний зв’язок і приблизну одночасність процесів переходу h > і та збігу і та ы. Концепція А.Ю.Кримського містить докладний аналіз таких явищ вокалізму, як процеси зміни о > а, о > у, у > о; виникнення о на місці початкового а в словах іншомовного походження; поява приставного о перед приголосним тощо. Хоча не всі фонетичні процеси українського вокалізму розглянуті вченим у їх взаємозалежності й у системних зв’язках, все ж у процесі аналізу багатьох фонетичних змін така взаємозалежність у нього не ігнорована, а, навпаки, підкреслена. Це, зокрема, стосується трансформацій редукованих, різних змін етимологічних о та е, переходу е в о та а. 
10. А.Ю.Кримським проаналізовані артикуляційні властивості давньоруських приголосних у позиції перед голосним е й поступова еволюція їх вимови вже на українському ґрунті, розглянута історія палаталізованих шиплячих і ц, губних приголосних, сонорних л і р, задньоязикових г, к, х. Ґрунтовно досліджена вченим доля запозиченого звука ф та способи його заміни в українських діалектах іншими приголосними – в, п, х, хв. Усебічно висвітлена видатним лінгвістом асиміляція м’яким приголосним наступного звука j після занепаду перед і редукованого ь та подовження внаслідок цього процесу приголосних  н’, т’, с’, л’, з’, ц’, а в деяких говорах також і р’. Не обминув А.Ю.Кримський і процесів дисиміляції, спрощення і чергування приголосних і деяких інших.
11. Для досліджень А.Ю.Кримського характерне прагнення до абсолютної хронологізації в розвитку звукової системи української мови. Джерелом такої хронологізації виступають давні писемні пам’ятки. Звичайно, не всі визначені ним хронології окремих явищ українського вокалізму і консонантизму зберегли цінність до нашого часу, проте низку обстоюваних А.Ю.Кримським хронологій не заперечує й сучасна наука, наприклад, появу монофтонга і з етимологічного е в ХІV ст. (принаймні в південно-західних говорах української мови).
12. А.Ю.Кримський зробив істотний внесок у теоретичне і практичне вивчення морфологічної системи української мови. Аналіз праць ученого показав, що розгляд морфологічної системи української мови зведено до встановлення нових форм слів, виявлення причин їх утворення. Специфічною рисою досліджень А.Ю.Кримського в галузі морфології є тісний зв’язок фонетичних і морфологічних явищ. Здебільшого констатовані вченим морфологічні особливості іменників пояснені як наслідок дії певних фонетичних закономірностей (зокрема, виникнення флексії -а у формах називного й знахідного відмінків однини іменників середнього роду тощо) або, рідше, як вияв аналогійних змін (поширення в українській мові іменників кожум’яка, мачуха). Висновки про видозміну родової приналежності іменників, формування іменникових форм є цінними для сучасної лінгвістичної науки. Цікавими є погляди А.Ю.Кримського на походження «віддієслівних» іменників середнього роду на -еннє, -іннє. Водночас не всі пояснення мовознавця виявилися переконливими, зокрема історія флексіії -мь.
13. А.Ю.Кримський розглянув майже всі основні словотворчі та морфологічні особливості прикметників. У науковій літературі широко використовуються висновки вченого про формування, зокрема, прикметникових форм називного – знахідного відмінків і родового відмінка однини чоловічого роду. Проте не всі твердження А.Ю.Кримського є переконливими, наприклад думка про те, що в ХІ ст. у формах місцевого відмінка однини прикметників чоловічого роду помітне «ствердіння відмінкової флексії -мь». Також недостатньо аргументованою є теза про формування стягнених прикметникових форм множини із флексією -і, які, за А.Ю.Кримським, утворилися таким шляхом: ое > іjі > і. Окрім особливостей формування прикметникових форм, учений розглянув і низку словотворчих засобів прикметників, зокрема використання суфікса -іш- для творення вищого ступеня порівняння прикметників тощо.
14. Очевидним є значний внесок А.Ю.Кримського у вивчення морфологічних явищ, які характеризують дієслово. Чимало морфологічних особливостей, запропонованих ученим, стосується часових форм. Серед специфічних рис, притаманних лише українській мові, зазначимо форми 1-ї особи множини на -мо (їх появу вчений датує ХІІ ст.), форми 3-ї особи теперішнього часу на -ть (ХІ ст.) тощо. Здебільшого твердження А.Ю.Кримського визнані сучасною наукою, зокрема, історія інфінітивних суфіксів -ова-, -ува-, -юва-. Водночас недостатньо аргументованими виявилися твердження про появу дієслівних форм типу ходю, наситю у ХІІ ст., виникнення форм майбутнього часу на -му до XIV ст., появу дієслівних форм на -въ у XIV ст. та ін.

СПИСОК ВИКОРИСТАНОЇ ЛІТЕРАТУРИ

1.	Абрамічева О.М. Теорія та практика молодограматизму в українському і російському мовознавстві: Автореф. дис. ... канд. філол. наук. – Донецьк, 2005. – 20 с.
2.	Ахманова О.С. Словарь лингвистических терминов. – М.: Сов. энциклопедия, 1966. – 608 с.
3.	Бевзенко С.П. До походження флексії -е в іменниках типу зілля в південно-західних діалектах: Праці ХІІ республіканської діалектологічної наради. – К., 1971. – С. 188-193.
4.	Бевзенко С.П. Історія українського мовознавства. Історія вивчення української мови: Навч. посібник. – К.: Вища школа, 1991. – 231 с.
5.	Бевзенко С.П. Історична морфологія української мови: Нариси зі словозміни та словотвору. – Ужгород: Закарпат. обл. вид-во, 1960. – С. 67, 202.
6.	Бевзенко С.П., Русанівський В.М., Самійленко С.П. Історія української мови: Морфологія. – К.: Наук. думка, 1978. – С. 42-473.
7.	Белодед А.И. Вопросы становления украинского вокализма в лингвистической интерпретации А.А.Потебни: Автореф. дис. … канд. филол. наук. – К., 1964. – 19 с.
8.	Білодід І.К. Творчий подвиг ученого // А.Ю.Кримський – україніст і орієнталіст (Матеріали ювілейної сесії до 100-річчя з дня народження) / Відп. ред. І.К.Білодід. – К.: Наук. думка, 1974. – С. 10-25.
9.	Бодуэн де Куртенэ И.А. Избранные труды по общему языкознанию. – М.: Изд-во АН СССР, 1963. – Т. 1. – 384 с.
10.	Бодуэн де Куртенэ И.А. Избранные труды по общему языкознанию. – М.: Изд-во АН СССР, 1963. – Т. 2. – 391 с.
11.	Бодуэн де Куртенэ И.А. Некоторые отделы «Сравнительной грамматики» славянских языков // Рус. филол. вестн. – 1881. – Т. 5.– С. 265-344.
12.	Будде Е.Ф. Вопросы методологии русского языкознания: Пособие для преподавателей русского языка в средней школе и для самообразования. – Казань, 1917. – 169 с.
13.	Будде Е.Ф. Лекции по истории русского языка. 1906/7 ак. г. –Казань, 1907. – 253 с.
14.	Будде Е.Ф. Лекции по истории русского языка. – 2-е изд. – Казань, 1913. – 364 с.
15.	Бузук П.А. Основные вопросы языкознания. – 2-е изд. – М., 1924. – 
218 с.
16.	Бузук П.О. [Рец.:] Шахматов О.О., Кримський А.Ю. Нариси з історії  української мови та хрестоматія з пам’ятників письменської староукраїнщини ХІ – ХVІІІ вв. Видавниче Т-во «Друкар» Київ, 1922, 182 + ІІ стор. // Slavia. – 1924. – Rou. 3. Seљ. 1. – S. 139-141.
17.	Бузук П.О. Взаємовідносини між українською та білоруською мовами (методологічний нарис) // Записки історико-філологічного відділу 
Української Академії Наук. – 1926. – Кн. VІІ – VІІІ. – С. 421-426.
18.	Бузук П. З історичної діалектології української мови. Говірка Луцької євангелії ХІV в. // Збірник комісії для дослідження історії української мови. – Т. 1. – К., 1931. – С. 127-128.
19.	Бузук П.О. Коротка історія української мови. І. Вступ і звучня. – Одеса, 1924. –  60 с.
20.	Бузук П.О. Нарис історії української мови: Вступ. Фонетика і  морфологія, з додатком історичної хрестоматії. – Київ, 1927. –  98 с.
21.	Бузук П.О. Нарис історії української мови: Вступ. Фонетика. Морфологія. – Мюнхен, 1985. – 130 с.
22.	Булаховський Л.А. З історичних коментарів до української мови: Голосні  повного  утворення  // Наук. зап. Київ. ун-ту. – К., 1946. – № 5. – Вип. 1. – С. 89-92.
23.	Булаховський Л.А. Питання походження української мови // Булаховський Л.А. Вибрані праці: В 5-ти т. – К.: Наук. думка, 1977. – Т. 2. –С. 9-216.
24.	Буслаев Ф.И. Историческая грамматика русского языка. – М.: Учпедгиз, 1959. – 623 с.
25.	Ващенко В.С. І.Срезневський як дослідник української мови 
// Українська мова в школі. – 1958. – № 3. – С. 23-27.
26.	Виноградов В.А. Методы типологии  // Общее языкознание: Методы лингвистических исследований / Отв. ред. Б.А. Серебренников. – М: Наука, 1973. – С. 224-256. 
27.	Виноградов В.В. Метод изучения рукописей, как материала для построения исторической фонетики русского языка, в исследованиях академика А.А.Шахматова // Изв. отд-ния рус. яз. и словесности. – 1922. – Т. 25  (1920 г.). – С. 172-197.
28.	Владимиров П.В. Обзор южнорусских и западнорусских памятников письменности от ХІ до ХVII ст. – К., 1890. – С. 27-28.
29.	Вопросы методики сравнительно-исторического изучения индоевропейских языков / Отв. ред. А.В.Десницкая, Б.А.Серебренников. – М.: Изд-во АН СССР, 1956. – 323 с.
30.	Востоков А.X. Рассуждение о славянском языке, служащее введением к грамматике сего языка, составляемой по древнейшим оного письменным памятникам // Востоков А.X. Филологические наблюдения 
/ Издал, по поручению 2-го отделения Академии наук, И.Срезневский. – СПб., 1865. – С. 1-27.
31.	Гаврилова Т.О. А.Ю.Кримський як дослідник середньонаддніпрянських говорів // Постаті та ідеї (З історії мовознавства в Україні): Зб. наук. праць.  – К.: Наук. думка, 1995. – С. 5-9.
32.	Гаджиева Н.З., Журавлев В.К., Кумахов М.А., Нерознак В.П. Введение // Сравнительно-историческое изучение языков разных семей: Теория лингвистической реконструкции. – М.: Наука, 1988. – С. 3-25.
33.	Гамкрелидзе Т.В. Лингвистическая типология и праязыковая реконструкция // Сравнительно-историческое изучение языков разных семей: Теория лингвистической реконструкции. – М.: Наука, 1988. – С. 145-157.
34.	Ганцов В.М. [Рец.:] П.О.Бузук. Коротка історія української мови. Вступ і звучня. Видання етнолого-діалектичної секції Одеської комісії краєзнавства при ВУАН. Одеса. 1924, ст. 60, 80 // Записки історико-філологічного відділу Української Академії наук. – 1925. – Кн. V. – С. 252-267.
35.	Ганцов В.М. Діалектологічна класифікація українських говорів. – К., 1923. – С. 19.
36.	Герасимов И.Г. Структура научного исследования: философский анализ познавательной деятельности в науке. – Мысль, 1985. – 215 с.
37.	Глібчук Н.М. Мовознавчі погляди Олени Курило: Автореф. дис. … канд. філол. наук. – Львів, 1994. – 24 с.
38.	Глущенко В.А. А.А.Потебня об эллипсисе согласных в истории восточнославянских языков // А.А.Потебня – исследователь славянских взаимосвязей: Тезисы Всесоюзной научной конф. (окт. 1991 г.). – Харьков, 1991. – Ч. 2. – С. 19-20.
39.	Глущенко В.А. А.А.Шахматов и проблемы русской исторической фонетики // Филол. науки. – 1987. – № 3. – С. 38-45.
40.	Глущенко В.А. А.А.Шахматов и филологическая наука на Украине // Русский язык и литература в школах УССР. – 1980. – № 6. – С. 61-65. 
41.	Глущенко В.А. [Передмова до праці:] А.А.Шахматов. Наброски возражений на диспуте Тимченка. 23 февраля 1913 г. (Неопублікована праця) [Публікація В.А.Глущенка] // Мовознавство. – 1984. – № 4. – С. 51-52.
42.	Глущенко В.А. А.А.Шахматов о древнекиевском койне // Актуальные проблемы исторической лексикологии и лексикографии восточнославянских языков: Вторая Всесоюзная конф. 12-14 окт. 1988 г. Тезисы докладов. – Днепропетровск, 1988. – Ч. 2. – С. 10-11.
43.	Глущенко В.А. А.А.Шахматов о лабиализации согласных и делабиализации гласных в истории восточнославянских языков // Теоретические и прикладные проблемы русской филологии: Научно-методический сборник. – Вып. ХІІІ. Ч. 1. / Отв. ред. В.А.Глущенко. – Славянск: СГПУ, 2005. – С. 17-30.
44.	Глущенко В.А. А.А.Шахматов о палатализации и депалатализации согласных в истории восточнославянских языков // Теоретические и прикладные проблемы русской филологии: Научно-методический сборник. – Вып. ХІ. Ч. 1. / Отв. ред. В.А.Глущенко. – Славянск: СГПУ, 2003. – С. 3-21.
45.	 Глущенко В.А. А.А.Шахматов о переогласовке гласных переднего ряда в истории восточнославянских языков // Теоретические и прикладные проблемы русской филологии: Научно-методический сборник. – Вып. ХІІ. / Отв. ред. В.А.Глущенко. – Славянск: СГПУ, 2004. – С. 3-27.
46.	Глущенко В.А. А.А.Шахматов о сущности древнекиевского койне // Русское языкознание: Республиканский межведомственный науч. сб. – 1990. – Вып. 21. – С. 72-76.
47.	Глущенко В.А. А.С.Мельничук о принципе историзма в языкознании // Проблемы русского языка, русской литературы и методики их преподавания в школе и вузе (для студентов пединститутов и учителей школ). – Славянск: СГПИ, 1997. – Вып. 4. – С. 4-8.
48.	Глущенко В.А. Взаємозв’язок лінгвістики, етнографії та краєзнавства в дослідженнях Д.К.Зеленіна // Теорія та практика професійної підготовки вчителя до краєзнавчої роботи: Матеріали Всеукраїнської науково-практичної конф. – Слов’янськ, 1996. – С. 10-11.
49.	Глущенко В.А. Давні писемні пам’ятки як джерело вивчення історії східнослов’янських мов у працях учених Московської лінгвістичної школи // Пам’ятки писемності східнослов’янськими мовами XI  ХVIII століть: Матеріали наукової конф. пам’яті Л.П.Жуковської. – К.: Хрещатик, 1995.
– С. 373-375.
50.	Глущенко В.А. Значение диалектологических работ В.И.Даля для историко-фонетических исследований А.А.Потебни // Два крыла духовности (Материалы научной конф., посвященной творческому наследию В.И.Даля и Б.Д.Гринченко). – Луганск, 1993. – С. 26-27.
51.	Глущенко В.А. Историзм и развитие компаративистики // Теоретические и прикладные проблемы русской филологии: Научно-методический сборник. – Вып. Х. Ч. 1. / Отв. ред. В.А.Глущенко. Отв. за выпуск О.Е.Ольшанский. – Славянск: СГПУ, 2002. – С. 25-36.
52.	Глущенко В.А. История фонетической системы русского языка в научной концепции А.А.Шахматова: Автореф. дис. канд. филол. наук. – К., 1983. – 24 с.
53.	Глущенко В.А. История языка в курсе школьного обучения (На материале лексики) // Русский язык и литература в школах УССР. – 1983. – № 5. – С. 74-76.
54.	Глущенко В.А. Історія середньовеликоруських говорів у науковій концепції О.О.Шахматова // Мовознавство. – 1983. – № 5. – С. 51-56.
55.	Глущенко В.А. Історія фонетичної системи української мови з погляду П.Г.Житецького // Класична педагогіка і філологія в світлі сучасних завдань шкільної і вузівської словесності: Матеріали і тези обласної міжвузівської науково-практичної конф. (7-10 жовтня 1993 р.). – Одеса, 1993. – Ч. 2. – С. 65-67.
56.	Глущенко В.А. Корреляция звонкости / глухости в восточнославянских фонологических подсистемах  // Восточноукраинский лингвистический сборник. – Вып. 8. – Донецк: Донеччина, 2002. – С. 425-437.
57.	Глущенко В.А. [Передмова до праці:] Лекції О.О.Шахматова з історії східнослов’янських мов [Публікація В.А.Глущенка] // Мовознавство. – 1989. – № 3. – С. 65.
58.	Глущенко В.А. Метод и источники изучения истории языка в концепции ученых Московской лингвистической школы // Russistik: Die wissenschaftliche Zeitschrift für aktuelle Fragen des Russischunterrichts. – 1997.
– № 1/2. – S. 50-60.
59.	Глущенко В.А. О.О.Шахматов про взаємодію вокалізму і консонантизму в історії східнослов’янських мов // Вісник Слов’янського державного педагогічного університету: Зб. наук. праць. – Вип. 1. – Слов’янськ: СГПУ, 2005. – С. 113-125.
60.	Глущенко В.А. П.Г.Житецький і проблеми фонологічної типології слов’янських мов // Історія української лінгвістики: Зб. наук. праць. – Київ-Ніжин, 2001. – С. 49-52.
61.	Глущенко В.А. Період східнослов’янської мовної єдності в працях О.О.Шахматова // Мовознавство. – 1993. – № 2. – С. 18-25.
62.	Глущенко В.А. Писемні пам’ятки як джерело лінгвістичної реконструкції у російському та українському мовознавстві XIX – початку 
XX ст. // Тези доповідей науково-практичної конф. «Писемні пам’ятки східнослов′янськими мовами ХІ - ХVIII ст.ст.» 4-6 травня 1993 р. – Київ – Слов’янськ, [1993]. – С. 35-37.
63.	Глущенко В.А. Принцип историзма в трудах ученых Московской лингвистической школы // Проблемы русского языка, русской литературы и методики их преподавания в школе и вузе (для студентов пединститутов и учителей школ). – Славянск: СГПИ, 1995. – Вып. 2. – С. 16-21.
64.	Глущенко В.А. Принцип причинности в русском и украинском языкознании (70-е гг. XIX в. – 20-е гг. XX в.) // Вопросы совершенствования учебно-воспитательной работы в школе и вузе: Сб. научных статей. – Славянск: СГПИ, 1996. – Вып. 2. – С. 78-80.
65.	Глущенко В.А. Принцип системности в историко-фонетических исследованиях ученых Московской лингвистической школы // Проблемы русского языка, русской литературы и методики их преподавания в школе и вузе (для студентов пединститутов и учителей школ). – Славянск: СГПИ, 1996. – Вып. 3. – С. 5-6.
66.	Глущенко В.А. Принципи порівняльно-історичного дослідження в історії мовознавства. Московська лінгвістична школа: Навч. посібник для студентів філол. спеціальностей пед. ін-тів і університетів. – Донецьк, 1996. – 137 с.
67.	Глущенко В.А. Принципи порівняльно-історичного дослідження в історії українського і російського мовознавства. Харківська лінгвістична школа: Навч. посібник для студентів філол. спеціальностей пед. ін-тів і університетів. – Слов’янськ, 1994. – 69 с.
68.	Глущенко В.А. Принципи порівняльно-історичного дослідження як предмет вивчення в курсі «Історія лінгвістичних вчень» // Актуальні проблеми вивчення теоретико-літературних і мовознавчих дисциплін у вищих навчальних закладах: Матеріали Всеукраїнської науково-практичної конф. 9-11 листопада 1995 р. – Рівне, 1995. – С. 99-100.
69.	Глущенко В.А. Принципи порівняльно-історичного дослідження в українському і російському мовознавстві (70-і рр. ХІХ ст. – 20-і рр. ХХ ст.): Автореф. дис. … д-ра філол. наук / Ін-т української мови. – К., 1998. – 32 с.
70.	Глущенко В.А. Принципи порівняльно-історичного дослідження в українському і російському мовознавстві (70-і рр. ХІХ ст. – 20-і рр. ХХ ст.) / НАН України, Ін-т мовознавства ім О.О.Потебні; Відп. ред. О.Б.Ткаченко. – Донецьк, 1998. – 222 c.
71.	Глущенко В.А. Щоб знати мову, треба знати її історію (Дослідження О.О.Потебні і сучасна шкільна практика) // Відродження. Український міжетнічний науково-педагогічний журн. – 1994. – № 9. – С. 66-67.
72.	Глущенко В.А., Ледняк Ю.В., Рябініна І.М. Загальна фонетика і фонологія: Навчальний посібник для студентів філологічних факультетів. – Слов’янськ: СДПІ, 2001. – 43 с.
73.	Глущенко В.А.,Овчаренко В.М. Моделювання історії східнослов’янських мов у компаративістиці 70-х рр. ХІХ ст. – 30-х рр. ХХ ст. // Мовознавство. – 2006. –   № 1. – С. 17-29.
74.	Головацький Я. Грамматика руского языка. – Львів, 1849. – 223 с.
75.	Головащук С.І. А.Ю.Кримський як лексикограф // А.Ю.Кримський – україніст і орієнталіст (Матеріали ювілейної сесії до 100-річчя з дня народження) / Відп. ред. І.К.Білодід. – К.: Наук. думка, 1974. – С. 49-60.
76.	Голуб О.М. Лінгвістична спадщина П.О.Бузука в сучасному контексті: Автореф. дис. ... канд. филол. наук. – Донецьк, 2006. – 20 с.
77.	Голуб О.М., Тищенко К.А. Проблема хронологізації мовних явищ в українській компаративістиці кінця ХІХ ст. – 30-х рр. ХХ ст. // Східнослов’янська філологія: збірник наукових праць. Випуск 8. Мовознавство – Горлівка: Видавництво ГДПІІМ, 2006. – С. 114-124. 
78.	Горбач О. Генеза української мови та її становище серед інших слов’янських / Історія української мови. Хрестоматія. Упор. С.Єрмоленко, А.Мойсієнко. – К.: Либідь, 1996. – С. 206-225.
79.	Григорчук Л.М. Сполучення що // Українська діалектна морфологія. – К., 1969. – С. 88.
80.	Данилюк Н.О. А.Ю.Кримський і «Російсько-український словник» 1924 – 1933 рр. // Мовознавство. – 1991. – № 5 (149). – С. 70-76.
81.	Довнар-Запольский М.В. Белорусское Полесье: Сборник этнографических материалов. Вып. І. Песни пинчуков. С приложением карты северной части уезда и статьи о говоре // Университетские известия. – К., 1895. – С. VIIІ-XXVIII.
82.	Долгова О.М. Вплив молодограматизму на українське і російське мовознавство (постановка питання та огляд літератури) // Теоретические и прикладные проблемы русской филологии: Научно-методический сборник. – Вып. Х. Ч. 1. / Отв. ред. В.А.Глущенко. Отв. за выпуск О.Е.Ольшанский. – Славянск: СГПУ, 2002. – С. 86-97.
83.	Дурново Н.Н. А.А.Шахматов как исследователь русского языка // Изв. Отд-ния рус. яз. и словесности.- 1922. – Т. 25 (1920 г.). – С. 409-418.
84.	Дурново Н.Н. Записки по истории русского языка. Фонетика и диалектология. [-Литограф. изд.] – Харьков, 1912. – Вып. 1 и 2. – 211, 44 с.
85.	Дурново Н.Н. Очерк истории русского языка. – М.; Л.: Госиздат, 1924. – 376 с.
86.	Жилко Ф.Т. Возникновение дифтонгов в украинском языке (Древние о, е в новых закрытых слогах) // Вопросы теории и истории языка. – Л., 1963. – С. 113, 118.
87.	Житецкий П.И. Очерк звуковой истории малорусского наречия. – К., 1876. – IV, 376 с.
88.	Житецький П.Г. Нарис  літературної  історії  української мови в ХVII ст. // Житецький П.Г. Вибрані праці: Філологія / Вступ. стаття, упоряд. та комент. Л.Т.Масенко. – К.: Наук. думка, 1987. – С. 19-138. 
89.	Жихарєва О.Л. Проблема походження східнослов’янських мов у мовознавстві ХІХ ст. – 20-30-х рр. ХХ ст.: Автореф. дис. ... канд. филол. наук. – Донецьк, 2004. – 22 с.
90.	Жовтобрюх М.А. Євген Костянтинович Тимченко – вчений і педагог  // Мовознавство. – 1991. – № 5 (149). – С. 63-70.
91.	Жовтобрюх М.А. Значення праць О.О.Потебні для розвитку вітчизняного мовознавства // Олександр Опанасович Потебня: Ювілейний зб. до 125-річчя з дня народження. – К.: Вид-во АН УРСР, 1962. – С. 5-24.
92.	Жовтобрюх М.А. Питання історичної фонетики української мови в науковій спадщині А.Ю.Кримського // А.Ю.Кримський – україніст і орієнталіст (Матеріали ювілейної сесії до 100-річчя з дня народження) / Відп. ред. І.К.Білодід. – К.: Наук. думка, 1974. – С. 26-40.
93.	Жовтобрюх М.А. Український історичний вокалізм у працях Л.А.Булаховського // Л.А.Булаховський і сучасне мовознавство (Матеріали ювілейної сесії до 100-річчя з дня народження): Зб. наук. праць. – К.: Наук. думка, 1987. – С. 96-103.
94.	Жовтобрюх М.А., Русанівський В.М., Скляренко В.Г. Історія української мови: Фонетика. – К.: Наук. думка, 1979. – 367 с.
95.	Журавлев В.К. Внутренняя реконструкция // Сравнительно-историческое изучение языков разных семей: Теория лингвистической реконструкции. – М.: Наука, 1988. – С. 68-90. 
96.	Залеський А.М. 3амінне подовження приголосних в українській мові // Мовознавство. – 1988. – № 2. – С. 58-64. 
97.	Залеський А.М. З історії українського вокалізму // Мовознавство. – 1968. – № 5. – С. 25-33.
98.	Залеський А.М. Континуанти праслов’янських ę та а (після м’яких приголосних)  у говорах української мови // Мовознавство. – 1970. – № 3. – С. 39-50.
99.	Звегинцев В.А. Очерки по общему языкознанию. – М.: Изд-во Моск. ун-та, 1962. – 384 с.
100.	Зиндер Л.Р. Общая фонетика. – Л., 1960. – С. 184-185.
101.	Ільїнський Г.А. Як виникли українські форми називного відмінка однини середнього роду типу зілля // Збірник комісії для дослідження історії української мови. – К., 1971. – С. 74-76.
102.	Истрина Е.С. Труды А.А.Шахматова по русскому языку // Изв. отд-ния рус. яз. и словесности. – 1922. – Т. 25  (1920 г.). – С. 100-106.
103.	Калашник В.С. Філософія словесного образу у працях О.О.Потебні // Олександр Потебня: сучасний погляд: Матеріали міжнародних читань, присвячених 170-річчю від дня народження фундатора Харківської філологічної школи 11-12 жовтня 2005 року. – Харків: Майдан, 2006. – С. 17-23. 
104.	Каринский Н.М. Язык Пскова и его области в ХV веке. – СПб., 1909. – 209 с. 
105.	Карпенко Ю.О. Зауваження до пояснення виразу на иткиль  // Українська мова в школі. – 1959. – № 5. – С. 93.
106.	Карский Е.Ф. А.А.Шахматов как историк русского языка  // Карский Е.Ф. Труды по белорусскому и другим славянским языкам. – М.: 
Изд-во АН СССР, 1962. – C. 653-662.
107.	Керницький І.М. Система словозміни в українській мові на матеріалах пам’яток ХVІ ст. – К., 1928. – С. 133.
108.	Климов Г.А. Вопросы методики сравнительно-генетических исследований / Отв. ред. В.М.Жирмунский. – Л.: Наука, 1971. – 87 с.
109.	Климов Г.А. Методика лингвогенетических исследований (Введение) // Общее языкознание: Методы лингвистических исследований / Отв. ред. Б. А.Серебренников. – М.: Наука, 1973. – С. 9-33.
110.	Климов Г.А. Основы лингвистической компаративистики / Отв. ред. Н.З.Гаджиева. – М.: Наука, 1990. – 168 с.
111.	Клычков Г.С. Типологическая гипотеза реконструкции индоевропейского праязыка // Вопр. языкознания. – 1963. – № 5. – С. 3-14.  
112.	Ковалів П.К. Заслуги акад. Степана Смаль-Стоцького для української філології // Записки наукового товариства ім. Т.Г.Шевченка. – 1969. – Т. 34. – С. 85-95.
113.	Ковалів П.К. Основи формування української мови в порівнянні з іншими східнослов’янськими мовами // Історія української мови: Хрестоматія / Упорядники С.Я.Єрмоленко, А.К.Мойсієнко. – К.: Либідь, 1996. – С. 226-250.	
114.	 Ковалів П.К. [Рец.:] П.О.Бузук. Спроба лінгвістичної географії Білорусії. – Вип. 1. – Ч. 1. – Мінськ, 1928. 110 с. // Записки історико-філологічного відділу Української Академії наук. – 1929. – Кн. ХХІІ. – С. 370-373.
115.	Ковалик І.І., Самійленко С.П. Загальне мовознавство: Історія лінгвістичної думки. – К.: Вища школа, 1985. – 216 с.
116.	Кодухов В.И. Общее  языкознание.  –  М.: Высш. школа, 1974. – 303 с. 
117.	Колесса О. Погляд на історію української мови. – Прага, 1924. – 189 с.
118.	Колесов В.В. Алексей Иванович Соболевский // Русская речь. – 1975. – № 4. – С. 85-91.
119.	Колесов В.В. Значение лингвистических трудов А.А.Шахматова для современного славянского языкознания // Вопр. языкознания. – 1971. – № 2. – 
С. 53-61.
120.	Колесов В.В. Историческая фонетика русского языка: Учеб. пособие для вузов. – М.: Высш. школа, 1980. – 215 с.
121.	Колесов В.В. Поиски метода: Александр Христофорович Востоков // Русские языковеды / Под ред. В.Г.Руделева. – Тамбов, 1975. – С. 82-113.
122.	Колесов В.В. Сравнительно-исторический метод в трудах А.А.Потебни // Наукова спадщина О.О.Потебні і сучасна філологія. До 
150-річчя з дня народження О.О.Потебні: Зб. наук. праць / Відп. ред. В.Ю.Франчук. – К.: Наук. думка, 1985. – С. 25-39.
123.	Колосов М.А. Вступительная лекция // Варшавские университетские известия. – 1871. – № 4. – С. 1-16.
124.	Колосов М.А. Загадочные звуки в истории русского языка. –Варшава, 1877. – 45 с.
125.	Колосов М.А. Заметки о языке и народной поэзии в области северновеликорусского наречия. – СПб., 1876-77. – 343 с.
126.	Колосов М.А. Материал для характеристики северновеликорусского наречия // Варшавские университетские известия. – 1874. – № 5. – С. 1-62.
127.	Колосов М.А. Обзор звуковых и формальных особенностей народного русского языка. – Варшава, 1878. – X, 270 с.
128.	Колосов М.А. Очерк истории звуков и форм русского языка с XI по ХVI столетие. – Варшава, 1872. – 192 с.
129.	Комісарова Л.П. До питання про рефлексацію о, е в говорах української мови // Праці ХІ республіканської діалектологічної наради. – К., 1965. – С. 179-180.
130.	Кондрашов Н.А. История лингвистических учений: Учеб. пособие для студентов пед. ин-тов по спец. № 2101 «Рус. яз. и лит.» – М.: Просвещение, 1979. – 224 с.	
131.	Котков С.И. Южновеликорусское наречие в ХVII столетии (Фонетика и морфология). – М., 1963. – С. 140.
132.	Кочерган М.П. Вступ до мовознавства: Підручник. – К.: Академія, 2000. – 368 с.
133.	Крыжановский Г. Рукописные евангелия киевских книгохранилищ. – К., 1889. – С. 3, 26-27.
134.	Кримський А.Ю. Деякі непевні критерії для діалектологічної класифікації староруських рукописів // Кримський А.Ю. Твори: В 5-ти т. – К.: Наук. думка, 1973. – Т. 3. – С. 136-199.
135.	Кримський А.Ю. До П.Г.Житецького. 17 дек. 1895 р. [лист] // Кримський А.Ю.  Твори: В  5-ти  т. –  К.: Наук.  думка,  1973. – Т.  5.  Кн. 1. – С. 216-217.
136.	Кримський А.Ю. До П.Г.Житецького. 7 янв. 1896 р. [лист] // Кримський А.Ю.  Твори:  В 5-ти  т. – К.:  Наук.  думка, 1973. – Т. 5. Кн. 1. – С. 226-227.
137.	 Кримський А.Ю. Історія yкpaїнскoї мови [Машинопис. 1940]. – Інститут рукопису Національної б-ки України ім. В.І.Вернадського, ф. 1, 
од. зб. 22430, арк. 1-387.
138.	Кримський А.Ю. Нарис історії української правопису до 1927 року // Кримський А.Ю. Твори: В 5-ти т. – К.: Наук. думка, 1973. – Т. 3. – С. 283-301.
139.	Кримський А.Ю. Переднє слово // Шахматов О.О., 
Кримський А.Ю. Нариси з історії української мови та хрестоматія з пам′ятників письменської староукраїнщини ХІ  – ХVIII вв. – К., 1924. – С. III - IV.
140.	Кримський А.Ю. Українська мова, звідкіля вона взялася і як розвивалася // Шахматов О.О., Кримський А.Ю. Нариси з історії української мови та хрестоматія з пам’ятників письменської староукраїнщини 
ХI - XVIII вв. – К., 1924. – С. 87-128.
141.	Кримський А.Ю. Чи справді важко вивчити парвопис з ї // Кримський А.Ю. Твори: В 5-ти т. – К.: Наук. думка, 1973 . – Т. 3. – С. 245-251.
142.	Крымский А.Е. Белорусское Полесье: Сборник этнографических материалов, собранных М.В.Довнар-Запольским. Вып. І. Песни пинчуков. С приложением карты  северной  части  уезда  и статьи о говоре // Киевская старина. –   1896. – Т. 3, январь. – С. 30-37. 
143.	Крымский А.Е. Древнекиевский говор // Кримський А.Ю. Твори: В 5-ти т. – К.: Наук. думка, 1973. – Т. 3. – С. 207-244.
144.	   Крымский А.Е. Евг. Ляцкий. Рецензия на «Белорусское Полесье» М.В.Довнар-Запольского  // Киевская старина. – 1896. – Т. 3, январь. – С. 38-42.
145.	Крымский А.Е. О  малорусских  отглагольных  существительных на -еннє и -іннє // Кримський А.Ю. Твори: В 5-ти т. – К.:  Наук.  думка,  1973. – Т. 3. – С. 118-129.
146.	Крымский А.Е. Украинская грамматика для учеников высших классов  гимназий  и  семинарий Приднепровья. – М., 1907. – Т. 1. Вып. 1. – С. 1-2, 16-200, 217-272; М., 1908. – Т. 1. Вып. 2 и 6. – С. 201-210ν, 369-429, 454-545.
147.	Крымский А.Е. Филология и погодинская гипотеза 
// Кримський А.Ю. Твори: В 5-ти т. – К.: Наук. думка, 1973. – Т. 3. – С. 23-117. 
148.	Крушевский Н.В. Очерк науки о языке. – Казань, 1883. – 148 с.
149.	Кузнецова Н.И. Наука в ее истории (методологические проблемы). – М.: Наука, 1982. – 127 с.
150.	Кульбакин С.М. История русского языка. Краткая фонетика: Из лекций, читанных в 1909-10 уч. ак. г. [- Литограф. изд.-] Харьков, [1909-10]. – 115 с.
151.	Кульбакин С.М. Украинский язык: Краткий очерк исторической фонетики и морфологии. – Харьков, 1919. – IV, 104 с.
152.	 Курило О.Б. Спроба пояснити процес заміни о, е в нових закритих складах у південній групі українських діалектів (з малого Поділля). – К., 1928. – С. 80-83. 
153.	Курило О.Б. Уваги до сучасної української літературної  мови. – К.: Вид-во Соломії Павличко «Основи», 2004. – 303 с.
154.	Лавровский П.А. О языке северных русских летописей. – СПб., 1852. – 160 с.
155.	Лавровский П.А. Обзор замечательных особенностей наречия малорусского сравнительно с великорусским и другими славянскими наречиями // Журн. м-ва нар. просвещения. – 1859. – Ч. 102. – С. 225-266.
156.	Ляпунов Б.М. [Рец.:] А.А.Шахматов. Исследования в области русской фонетики. Варшава, 1893 // Зап. Харьк. ун-та. – 1894. – № 4. – С. 1-28.
157.	Ляпунов Б.М. Древнейшие взаимные связи языков русского и украинского и некоторые выводы о времени их возникновения как отдельных лингвистических групп // Русская историческая лексикология / Гл. ред. С.Г.Бархударов. – М.: Наука, 1968. – С. 163-202.
158.	 Ляцкий Е. Рецензия на «Белорусское Полесье» М.В.Довнар-Запольского  // Этнографическое обозрение. – 1895. – № 3, кн. 26. – С. 153-160.
159.	Макаев Э.А. Общая теория сравнительного языкознания. – М.: Наука, 1977. – 205 с. 
160.	Максимович М.А. История древней русской словесности // Максимович М.А. Собр. соч. – К., 1880.
– Т. 3. – С. 346-479.
161.	Максимович М.А. Начатки русской филологии: Об отношении русской речи к западнославянской // Максимович М.А. Собр. соч. – К., 1880.
– Т. 3. – С. 25-155.
162.	Максимович М.А. Новые письма к М.П.Погодину: О старобытности малороссийского наречия // Максимович М.А. Собр. соч. – К., 1880. – Т. 3. – С. 273-311. 
163.	Матвіяс І.Г. А.Ю.Кримський як діалектолог // А.Ю.Кримський – україніст і орієнталіст (Матеріали ювілейної сесії до 100-річчя з дня народження) / Відп. ред. І.К.Білодід. – К.: Наук. думка, 1974. – С. 36-40.
164.	Мацюк Г.П. Кодифікація української мови в галицьких граматиках першої  половини  ХІХ ст.: Автореф.  дис. … д-ра филол. наук. – К., 2002. – 32 с.
165.	Мацюк Г.П. Прескриптивне мовознавство в Галичині (перша половина ХІХ ст.). – Львів: Видавничий центр ЛНУ ім. Івана Франка, 2001. – 373 с.
166.	Мацюк Г.П. Україна в науковій спадщині О.О.Шахматова // Постаті та ідеї (З історії мовознавства в Україні): Зб. наук. праць. – К.: Наук. думка, 1995. – С. 26-30.
167.	Мейе А. Введение в сравнительное изучение индоевропейских языков // Под ред. и с примеч. Р.Шор. – М.; Л.: Соцэкгиз, 1938. – 510 с. 
168.	Мейе А. Сравнительный метод в историческом языкознании. – М.: Изд-во иностр. л-ри, 1954. – С. 16-18.
169.	Мельничук А.С. Методология // Лингвистический энциклопедический словарь / Гл. ред. В.Н.Ярцева. – М.: Сов. энциклопедия, 1990. – С. 299-300.
170.	Михальчук К.П., Крымский А.Е. Программа для собирания особенностей малорусских говоров. – СПб., 1910. – ІІІ, 163 с.
171.	Михальчук К. Филологическое недоразумение (о форме им. п. мн. ч. прилагательных   на  -ое и т. п.)   // Киевская старина. – 1896. – Т. 53, апрель. – С. 120.
172.	Москаленко А.А. Роль А.Ю.Кримського в розвитку українського правопису // А.Ю.Кримський – україніст і орієнталіст (Матеріали ювілейної сесії до 100-річчя з дня народження) / Відп. ред. І.К.Білодід. – К.: Наук. думка, 1974. – С. 71-78.
173.	Надеждин Н.И. Великая Россия // Энциклопедический лексикон.
– СПб., 1837. – С. 263-276.
174.	Надеждин Н.И. Об этнографическом изучении народности русской. – Зап. Русского геогр. об-ва. – Кн. 2. – СПб., 1847. – С. 67-68.
175.	Назарова Т.В. Некоторые особенности вокализма украинских правобережнополесских говоров // Полесье: Лингвистика. Археология. Топонимика. – М., 1968. – С. 71-72.
176.	Назарова Т.В. Фонеми и (у)  – і в деяких середньополіських говірках // Дослідження з мовознавства. – К., 1962. – С. 99-100.
177.	Наконечний М.Ф. До вивчення процесу становлення й розвитку фонетичної системи української мови // Питання історичного розвитку української мови: Збірник наукових праць. Випуск Х. – К., 1962. – С. 132, 137-138.
178.	Непокупний А.П. Полісся в мовознавчих інтересах А.Ю.Кримського // А.Ю.Кримський – україніст і орієнталіст (Матеріали ювілейної сесії до 100-річчя  з  дня  народження) / Відп. ред. І.К.Білодід. – К.: Наук. думка, 1974. – С. 99 – 108.
179.	Нерознак В.П. Праязык: реконструкт или реальность? // Сравнительно-историческое изучение языков разных семей: Теория лингвистической реконструкции. – М.: Наука, 1988. – С. 26-43.
180.	Нерознак В.П. Сравнительно-исторический метод // Лингвистический энциклопедический словарь / Гл. ред. В.Н.Ярцева. – М.: Сов. энциклопедия, 1990. – С. 485-486. 
181.	Николаева А.Т. Методология и методика русского источниковедения в период его становления (к вопросу о преемственности) // Вопросы методологии исторической науки / Отв. ред. Б.А.Белый. – М., 1967. – С. 163-164.
182.	Німчинов К.Т. Український язик у минулому й тепер. – 2-е вид. – Київ: Державне видавництво України, 1926. – 86 с. 
183.	Німчук В.В. Із словотвору прислівників говірок району верхньої течії річки Боржави (Прислівники займенникового походження) // Наук. зап. УжДУ: Серія Мовознавство. – Ужгород, 1958. – Т. 35. – С. 64-65. 
184.	Німчук В.В. Мовознавство на Україні в ХІV – ХVІІ ст. – К.: Наук. думка, 1985. – 223 с.
185.	Німчук В.В. Пам’ятки української мови, опубліковані А.Ю.Кримським // А.Ю.Кримський – україніст і орієнталіст (Матеріали ювілейної сесії до 100-річчя  з  дня  народження) / Відп. ред. І.К.Білодід. – К.: Наук. думка, 1974. – С. 78-88.
186.	Німчук В.В. Періодизація як напрямок дослідження генези та історії української  мови  //  Мовознавство. – 1997. – № 6. – С.  3-14; 1998. – № 1. – С. 3-12.
187.	Німчук В.В. Суфіксальне творення іменників середнього роду у верхньонадборжавських говірках // Праці ХІ республіканської діалектологічної наради. – К., 1965. – С. 145, 156-157.
188.	Овчаренко В.М. Теорія «родовідного дерева» та «хвильова» теорія в українському мовознавстві (ХІХ ст. – 20-30-ті рр. ХХ ст.): Автореф. дис. ... канд. филол. наук. – Донецьк, 2003. – 20 с.
189.	Ольшанский О.Е. Ученые Казанской лингвистической школы об исторических изменениях морфемного строения слова: Учеб. пособие по спецкурсу для студентов филол. ф-та. – Славянск: СГПИ, 1992. – 34 с.
190.	Пещак М.М. Розвиток спільнослов’янських сполук г, к, х, з ы на українському ґрунті // Дослідження з української мови. – К., 1958. – С. 21-23.
191.	Півторак Г.П. Мовна ситуація в Київській Русі та її вплив на давньоруську периферію // Мовознавство. – 1997. – № 4-5. – С. 3-10.
192.	Півторак Г.П. Українці: звідки ми і наша мова. – К.: Наук. думка, 1993. – 200 с.
193.	Півторак Г.П. Формування і діалектна диференціація давньоруської мови. – К.: Наук. думка, 1988. – 280 с.
194.	Погодин М.П. О древнем языке русском / Москвитянин. – 1856. – 
Т. 1. – № 1. – С. 113-139.
195.	Погодин М.П. Происхождение варягов – Руси. О славянах // Исследования,   замечания   и   лекции  М.П.Погодина. – М.,  1846. – Т. ІІ. – С. 390-391. 
196.	Подкорытов Г.А. О природе научного метода. – Л.: Изд-во Ленингр. ун-та, 1988. – 224 с.
197.	Познанська В. Відіменні семантичні патроніми в антропонімії південно-східної Укараїни // Лінгвістичні студії: Зб. наук. праць. Випуск 1 / Укл..: Анатолій Загнітко (наук. ред.) та ін. – Донецьк: ДонНУ, 1994. – С. 158-165.
198.	Познанська В. Лексика на позначення фізичних і психічних рис людини як основа для творення українських прізвищ // Лінгвістичні студії: Зб. наук. праць. Випуск 10 / Укл..: Анатолій Загнітко (наук. ред.) та ін. – Донецьк: ДонНУ, 2002. – С. 161-168.
199.	Познанська В. Норми функціонування одночленнихантропонімів у східностепових говірках // Лінгвістичні студії: Зб. наук. праць. Випуск 5 / Укл..: Анатолій Загнітко (наук. ред.) та ін. – Донецьк: ДонНУ, 1999. – С. 186-187.
200.	Поржезинский В.К. А.А.Шахматов как лингвист // Изв. Отд-ния рус. яз. и словесности. – 1922. – Т. 25 (1920 г.). – С. 283-287.
201.	Поржезинский В.К. Краткое пособие к лекциям по иторической грамматике русского языка, читанным на б. Высших женских курсах: Введение и фонетика. – 3-е изд. – М.: Госиздат, 1920. – 152 с.
202.	Постовалова В.И. Историческая фонология и ее основания: Опыт логико-методологического анализа. – М.: Наука, 1978. – 203 с.
203.	Потебня А.А. Вступительная лекция к исторической грамматике русского  языка  //  Олександр  Опанасович  Потебня:  Ювілейний  зб.  до 125-річчя з дня народження. – К.: Вид-во АН УРСР, 1962. – С. 57-63.
204.	Потебня А.А. Два исследования о звуках русского языка: 
І. О полногласии, ІІ. О звуковых особенностях русских наречий. – Воронеж, 1866. – 156, ІІІ с.
205.	Потебня А.А. Заметки о малорусском наречии. – Воронеж, 1871. – 134 с.	
206.	Потебня А.А. Из записок по русской грамматике. – 3-е изд. – М.: Учпедгиз, 1958. – Т. 1-2. – 536 с.
207.	Потебня А.А. История русского языка: Лекции, читанные в 
1882-3 ак. г. в Харьковском ун-те [Публикация С.Ф.Самойленко] // Потебнянські  читання  / Відп. ред. Г.П.Їжакевич. – К.: Наук. думка, 1981. – С. 119-168.
208.	Потебня А.А. К истории звуков русского языка. – Воронеж, 1876. – 
Ч. 1. – VI, 243 c.
209.	Потебня А.А. Мысль и язык. – К.: СИНТО, 1993. – 192 с.
210.	Потебня А.А. Разбор сочинения П.Житецкого «Очерк звуковой истории малорусского наречия». – К., 1876. – СПб., 1878. – 76 с.
211.	Потебня А.А. Этимологические заметки // Живая старина. Вып. 3, Спб., 1891. – С. 117-118.
212.	[Потебня О.О.] Листи О.О.Потебні // Олександр Опанасович Потебня: Ювілейний зб. до 125-річчя з дня народження. – К.: Вид-во АН УРСР, 1962. – С. 78-94.
213.	Равикович А.И. Развитие основных теоретических направлений в геологии ХIX века. – М., 1969. – С. 41-42.
214.	Розов В.А. Новейшее направление русской лингвистики в деле изучения древних русских и церковнославянских памятников в связи с общим ходом развития европейского языкознания (Вступительная лекция). – К., 1907. – С. 2, 17.
215.	Розов В.А. Исследование языка южнорусских грамот // Университетские известия. – К. – 1913. – № 12. – С. 77.
216.	Русанівський В.М. Давньоруська мова: міф чи реальність? // Мовознавство. – 1993. – № 2. – С. 3-6.
217.	Русанівський В.М. Питання історичної граматики в працях А.Ю.Кримського // А.Ю.Кримський – україніст і орієнталіст (Матеріали ювілейної сесії до 100-річчя з дня народження) / Відп. ред. І.К.Білодід. – К.: Наук. думка, 1974. – С. 40-49.
218.	Рябініна І.М. Давні писемні пам’ятки як джерело вивчення історії мови в концепції О.О.Шахматова // Теоретические и прикладные проблемы русской филологии: Научно-методический сборник. – Вып. Х. Ч. 1. / Отв. ред. В.А.Глущенко. Отв. за выпуск О.Е.Ольшанский. – Славянск: СГПУ, 2002. – С. 41-49.
219.	Рябініна І.М. Джерела вивчення історії української мови в концепції вчених Казанської лінгвістичної школи // Теоретические и прикладные проблемы  русской  филологии:  Научно-методический сборник. – Вып. ХІ. Ч. 1. / Отв. ред. В.А.Глущенко. – Славянск: СГПУ, 2003. – С. 56-65.
220.	Самійленко С.П. Питання історичної морфології української мови в працях О.О.Потебні // О.О.Потебня і деякі питання сучасної славістики: Матеріали ІІІ Республіканської славістичної конф., присвяченої 125-річчю з дня народження О.О.Потебні (23-27 грудня 1960 р.). – Харків: Вид-во Харк. 
ун-ту, 1962. – С. 35-42.
221.	Свєнціцький І. Нариси з історії української мови // Історія української мови: Хрестоматія, Упорядники С.Я.Єрмоленко, А.К.Мойсеєнко. – К.: Либідь, 1996. – С. 120-136.
222.	Свєнціцький І. Основи науки про мову. – К.: Час, 1917. – С. 3-60.
223.	Селищев А.М. Старославянский язык. – М., 1951. – Ч. 1. – С. 91.
224.	Серебренников Б.А. О технике сравнительно-генетических исследований // Общее языкознание: Методы лингвистических исследований / Отв. ред. Б.А.Серебренников. – М.: Наука, 1973. – С. 34-106.
225.	Серебренников Б.А. Проблема взаимоотношения общей методологии, лингвистической науки и частных методов лингвистического исследования // Общее языкознание: Методы лингвистических исследований / Отв. ред. Б.А.Серебренников. – М.: Наука, 1973. – С. 257-313. 
226.	Смаль-Стоцький С. Розвиток поглядів на сім’ю слов’янських мов та їх взаємне споріднення // Зап. Наук. Тов-ва ім. Шевченка. – С. 17, 40, 52, 72.
227.	Смаль-Стоцький С., Ґартнер Ф. Граматика руської мови. – Відень, 1914. – С. 3-26.
228.	Смирницкий А.И. Сравнительно-исторический метод и определение языкового родства: Материалы к курсам языкознания / Под общ. ред. В.А.Звегинцева. – М.: Изд-во Моск. ун-та, 1955. – 58 с.
229.	Соболевский А.И. [Рец.:] А.А.Шахматов. Исследования в области русской фонетики. Варшава, 1893 // Журн. м-ва нар. просвещения. – 1894. – 
№ 4. – С. 421-434.
230.	Соболевский А.И. Важная особенность старого псковского говора [рец.]: Николай Каринский. Язык Пскова и его области в ХV веке. СПб., 1909 // Рус. филол. вестн. – 1909. – Т. 62. – № 3 и 4. – С. 231-234.
231.	Соболевский А.И. Древнекиевский говор // Изв. Отд-ния рус. яз. и словесности. – 1905. – Т. 10. – Кн. 1. – С. 308-323.
232.	Соболевский А.И. Исследования в области русской грамматики. – Варшава, 1881. – С. 2.
233.	Соболевский А.И. История русского литературного языка / Изд. подг. А.А.Алексеев. Отв. ред. В.И.Борковский. – М.: Наука, 1980. –195 с.
234.	Соболевский А.И. Лекции по истории русского языка. – 4-е изд. – М., 1907. – 309 с.
235.	Соболевский А.И. Опыт русской диалектологии: Наречия великорусское и белорусское. – СПб., 1897. – Вып. 1. – 2, 108, 3 с.
236.	Соболевский А.И. Очерки из истории русского языка. – К., 1884. – Ч. 1. – 156, 90 с.
237.	Соболевский А.И. Очерки русской диалектологии // Живая старина. – 1892. –  № 3. –  С. 3-4.
238.	Солнцев В.М. Язык как системно-структурное образование.- 2-е изд. – М.: Наука, 1977. – 341 с.
239.	Соссюр Ф. де. Курс общей лингвистики // Соссюр Ф. де. Труды по языкознанию. – М.: Прогресс, 1977. – С. 31-285.
240.	Срезневский И.И. Древние памятники русского языка и письма. – СПб, 1882. – С. 49, 283.
241.	Срезневский И.И. Мысли об истории русского языка. – М.: Учпедгиз, 1959. – С. 16-81.
242.	Срезневский И.И. Сведения и заметки о малоизвестных и неизвестных памятниках. – СПБ, 1876 – Т. II. – С. 392.
243.	Становішча беларускай мовы сярод іншых славянскіх моваў // Працы  Акадэм.  канферэнцыі  па  рэформе  беларускага правапісу і азбукі (14 – 21 лістапада 1926 г.). – Менск, 1927. – С. 75-114.
244.	Степанов Ю.С. Методы и принципы современной лингвистики. – М.: Наука, 1975. – 311 с.
245.	Сулима М.Ф. З історії української мови. – Харків, 1927. – С. 3-23. 
246.	Тараненко О.О. Мова Київської Русі: вузол історико-лінгвістичних і політико-ідеологічних проблем // Мовознавство. – 1993. – № 2. – С. 35-38.
247.	Тимошенко П.Д. Питання розвитку української літературної мови у працях А.Ю.Кримського // А.Ю.Кримський – україніст і орієнталіст (Матеріали ювілейної сесії до 100-річчя з дня народження) / Відп. ред. І.К.Білодід. – К.: Наук. думка, 1974. – С. 61-70.
248.	Тимченко Є.К. Курс історії українського язика. Вступ і фонетика. – Вид 2-е. – Київ; Харків: Державне видавництво України, 1930. – Ч. І. – С. 5-114.
249.	Тимченко Є.К. Слов’янська одність і становище української мови в слов’янській родині // Україна. – 1924. – №3. – С. 41.
250.	Тимченко Е.К. Функции генитива в южнорусской языковой области. – Варшава, 1913. – VIII, 278 с.
251.	Тищенко К.А. А.Ю.Кримський і гіпотеза М.П.Погодіна – О.І.Соболевського // Міжмовна й міжкультурна взаємодія: теоретичні та прикладні аспекти: Матеріали ІІІ Міжнародної конференції, присвяченої Європейському Дню Мов  / Луганськ, 25 – 27 вересня 2006 р. // Вісник Луганського національного педагогічного університету ім. Т.Г.Шевченко: Серія Філологічні науки. –  Вип. 14 (109).  / Ред. кол.: С.Я.Харченко та ін. – Луганськ: Видавництво ЛНПУ «Альма-матер», 2006. – С. 114-120.
252.	Тищенко Е. А.Е.Крымский о труде «Белорусское Полесье» М.В.Довнар-Запольского // Acta albaruthenica, rossica, polonica. VII міжнародная навуковая канферэнцыя «Беларуска-руска-польскае супастаўляльнае мовазнаўства, літературазнаўства, культуралогія»: Зборнік навуковых артыкулаў / Пад агульнай рэд. Г.М.Мезенка. – Віцебск: Выдавецтва УА «ВДУ імя П.М.Машэрава», 2006. – С. 47-50.
253.	Тищенко К.А. До питання про види лінгвістичної реконструкції // Лексико-граматичні інновації в сучасних слов’янських мовах: Матеріали ІІ Міжнародної конференції / Дніпропетровськ, 14 – 15 квітня 2005 р. // Упорядник Т.С.Пристайко. – Дніпропетровськ: «Пороги», 2005. – С. 411-414.
254.	Тищенко К.А. Дослідження праць А.Ю.Кримського з історії української мови в лінгвістичній історіографії  // Теоретические и прикладные проблемы  русской  филологии:  Научно-методический сборник. – Вып. ХІ. Ч. 1. / Отв. ред. В.А.Глущенко. Отв. за выпуск О.Е.Ольшанский. – Славянск: СГПУ, 2003. – С. 65-75.
255.	Тищенко К.А. Історія граматичних явищ української мови в інтерпретації А.Ю.Кримського // Гуманітарний вісник. Серія: Іноземна філологія: Всеукр. зб. наук. пр. Число 10: у двох томах. – Черкаси: ЧДТУ, 2006. – С. 385-387. 
256.	Тищенко К.А. Проблеми методики лінгвогенетичних досліджень (теоретичний і лінгвоісторіографічний аспекти) // Вісник Дніпропетровського універтитету: Серія Мовознавство. –  Вип. 11. Т. 2. / Ред. рада: М.В.Поляков та ін. – Дніпропетровськ: Видавництво ДНУ, 2005. – С. 179-186.
257.	Тищенко К.А. Спільнослов’янська та спільноруська прамови в інтерпретації А.Ю.Кримського // Дійсність – думка – дослід: Матеріали 2-ї загальноуніверситетської наукової конференції молодих учених, присвяченої 60-річчю перемоги у Великій Вітчизняній війні (31 березня – 1 квітня 2005 року). / Відп. ред. поф. Глущенко В.А. – Слов’янськ: Видавничий центр СГПУ, 2004. – Вип. 2. – С. 105-109.
258.	Тищенко К.А. Спостереження над методологією досліджень А.Ю.Кримського // Теоретические и прикладные проблемы русской филологии: Научно-методический сборник. – Вып. Х. Ч. 1. / Отв. ред. В.А.Глущенко. Отв. за выпуск О.Е.Ольшанский. – Славянск: СГПУ, 2002. – С. 49-57.
259.	Тищенко К.А. Утворення української мови в науковій концепції А.Ю.Кримського // Актуальні проблеми слов’янської філології: Міжвуз. зб. наук. ст. / Відп. ред. В.О.Соболь – К. – Ніжин: «Видавництво «Аспект-Поліграф», 2006. – С. 24-30.
260.	Ткаченко О.Б. Російська та церковнослов’янська мова (російської редакції) як джерело реконструкції найдавнішого періоду історії української мови. – Мовознавство. – 1993. – № 2. – С. 13-18.
261.	Тоцкая Н.И. [Рец.:] М.А.Жовтобрюх, В.М.Русанівський, В.Г.Скляренко. Історія української мови. Фонетика. – К., 1979 // Вопросы языкознания. – 1980. – № 4. – С. 133-136.
262.	Туманян Э.Г. Системность трансформации индоевропейских архетипов как критерий их одноплоскостного существования // Сравнительно-историческое изучение языков разных семей: Теория лингвистической реконструкции. – М.: Наука, 1988. – C. 189-197.
263.	Фалев И. О редуцированных гласных в древнерусском языке // Язык и литература. –  Л., 1927. – Т. 2. – Вып. 1. – С. 121-122.
264.	Филин Ф.П. О происхождении праславянского языка и восточнославянских языков // Вопросы языкознания. – 1980. – № 4. – С. 36-50.
265.	Филин Ф.П. Происхождение русского, украинского и белорусского языков: Историко-диалектологический очерк. – Л.: Наука, 1972. – 655 с.
266.	 Флаєр М. Четверта палаталізація задньоязикових приголосних в українській мові: північноукраїнські говори // Мовознавство. – 1992. – № 1. – С. 3-10.
267.	Фортунатов Ф.Ф. Лекции по фонетике старославянского (церковнославянского) языка // Фортунатов Ф.Ф. Избр. труды: В 2-х т. – М.: Учпедгиз, 1957. – Т. 2. – С. 3-256.
268.	Фортунатов Ф.Ф. О преподавании грамматики русского языка в средней школе // Фортунатов Ф.Ф. Избр. труды: В 2-х т. – М.: Учпедгиз, 1957. – Т. 2. – С. 427-462.
269.	Французова Н.П. Исторический метод в научном познании (вопросы методологии и логики исторического исследования). – М.: Мысль,  1972. –  303 с.
270.	Франчук В.Ю. О.О.Шахматов і наукова спадщина О.О.Потебні // Мовознавство. – 1974. – № 3. – С. 36-44.
271.	Хабургаев Г.А. Заметки по исторической фонетике южновеликорусского    наречия    //    Учен.    зап.  Моск.  обл.  пед.  ин-та  им. Н.К.Крупской, 1966. – Т. 163. – Вып. 12. – С. 301-302.
272.	Хроленко А.Т. Общее языкознание. – М., 1989. – С. 105-106.
273.	Царук О.В. Українська мова серед інших слов’янських: етнологічні та граматичні параметри. – Дніпропетровськ: Наука і освіта, 1998. – 324 с.
274.	Цвик М.В. В.М.Ганцов і сучасні уявлення про генезис середньонаддніпрянського говору // Постаті та ідеї (З історії мовознавства в Україні): Зб. наук. праць. – К.: Наук. думка, 1995. – С. 14-17.
275.	Цілуйко К.К. Ономастика в працях А.Ю.Кримського // А.Ю.Кримський – україніст і орієнталіст (Матеріали ювілейної сесії до 100-річчя  з  дня  народження) / Відп. ред. І.К.Білодід. – К.: Наук. думка, 1974. – С. 88-98.
276.	Шаровольський І.В. Прийдучий час на -му // Зап. істор. філол. від., 1927. – Кн. 13-14. – С. 284-293.
277.	Шахматов А.А. [Рец.:] А.Е.Крымский. Украинская грамматика для учеников высших классов гимназий и семинарий Приднепровья. М., 
1907-8 // Rocznik slawistyczny. – 1909. – Т. 2. – С. 135-174.
278.	Шахматов А.А. Введение в курс истории русского языка: Исторический процесс образования русских племен и наречий. – Пг., 1916. – 
Ч. 1. – 146, ІІІ с.
279.	 Шахматов А.А. [Рец.:] Е.Ф.Будде. К истории великорусских говоров. Опыт историко-сравнительного исследования народного говора в Касимовском уезде Рязанской губернии. Казань, 1896 // Сб. отд-ния рус. яз. и словесности. – 1898. – Т. 46. – № 6. – С. 25-73.
280.	Шахматов А.А. Исследования в области русской фонетики. – Варшава, 1893. – 317, II с.
281.	Шахматов А.А. Историческая морфология русского языка. – М.: Учпедгиз, 1957. – 400 с.
282.	Шахматов А.А. К вопросу о польском влиянии на древнерусские говоры // Рус. филол. вестн. – 1913. – Т. 69. – № 1. – С. 1-11.
283.	Шахматов А.А. К вопросу об образовании русских наречий // Рус. филол. вестн. – 1894. – Т. 32. – С. 1-12.
284.	Шахматов А.А. К вопросу об образовании русских наречий и русских народностей // Журн. м-ва нар. просвещения. – 1899. – № 4. – С. 324-384.
285.	Шахматов А.А. К истории звуков русского языка: О полногласии и некоторых других явлениях. – СПб., 1903. – 212 с.
286.	Шахматов А.А. К истории звуков русского языка: Общеслвянское ä // Изв. Отд-ния рус. яз. и словесности. – 1901. – Т. 6. – Кн. 4. – С. 269-294.
287.	Шахматов А.А. Очерк древнейшего периода истории русского языка // Энциклопедия слав. филол. – 1915. – Вып.11. – ХХVIII, II, L, 369 с.
288.	Шахматов А.А. Русский язык: Лекции, читанные в Моск. ун-те. 1890-91 ак. г. [-Литограф. изд. – М., 1890-91]. – 179 с.
289.	Шахматов А.А. Хронология древнейших русских летописных сводов // Журн. м-ва нар. просвещения. – 1897. – № 4. – С. 463-482. 
290.	Шахматов А.А. [Рец.:] J.Gebauer. Historická mluvnice jazyka českého. Díl. 1. V Praze a ve Vídni, 1894. Díl. 3.  V Praze a ve Vídni, 1896 // Сб. Отд-ния рус. яз. и словесности. – 1900. – Т. 66. – № 6. – С. 17-105.
291.	Шахматов О.О. До питання про початок української мови. Кілька слів на нову працю з граматики українського язика: Grammatik der ruthenischеn (ukrainischen) Sprache von S. von Smal-Stockyj und T.Gartner. Wien, 1913 // Україна. – 1914. – Кн. 1. – С. 7-19.
292.	Шахматов О.О. Короткий нарис історії української мови // Шахматов О.О., Кримський А.Ю. Нариси з історії української мови та хрестоматія з пам’ятників письменської староукраїнщини ХІ – ХVIII вв. – К., 1924. – С. 5-86.
293.	Шевельов Ю. Історична фонологія української мови – Харків: Серія «Класика Української Науки», 2002. – 1054 с.
294.	Шевельов Ю.В. Портрети українських мовознавців. – К.: Вид. дім «КМ Академія», 2002. – 132 с.
295.	Шевельов Ю. Чому «общерусский язык», а не «вiбчоруська мова»? (З проблем східнослов’янської глотогонії) // Другий міжнародний конгрес україністів. Львів, 22 – 28 серпня 1993 р. Доповіді і повідомлення. Мовознавство. – Львів, 1993. – С. 54-65.
296.	Щерба  Л.В. И.А. Бодуэн де Куртенэ и его значение в науке о языке // Русский язык в школе. – 1940 – № 4. – С. 86.
297.	Ющук І. Про походження української мови // Дивослово. – 1993. – № 3. – С. 27-33.
298.	Ягич И.В. История славянской филологии // Энциклопедия слав. филол. – 1910. – Вып. 1. – 961 с.
299.	Ягич И.В. Критические заметки по истории русского языка // Сб. отд-ния рус. яз. и словесности. – 1889. – Т. 46. – № 4. – VI, 171 с.
300.	Ягич И.В. Четыре критико-палеографические статьи. –  СПб., 1884. – 191 с. 
301.	Jagic V. [Рец.:] Grammatik der ruthenischen (ukrainischen) Sprache. Von Stephan v. Smal-Stockyj   und Theodor  Gartner. – Wien, 1913 // Archiv für slavische Philologie. – 1920. Bd. 37. – S. 204-211.
302.	Miklosich F. Lexicon palaeoslovenico-graeco-latinum. – Vindobonae, 1862-65. – XXII, 1171 p.
303.	Miklosich F. Vergleichende Grammatik der slavischen Sprachen: Lautlehre. – 2-e Ausgabe. – Wien, 1879. – Bd. l. – 598 s.
304.	Ogonowski E. Studien auf dem Gebiete der ruthenischen Sprache. – Lemberg, 1880. – 244 s.
305.	Smal-Stockyj S., Gartner T. Grammatik der ruthenischen (ukrainischen) Sprache. – Wien, 1913. –  XV, 550 s.