"SIE SIND GENÜGEND LEGITIMIERT" - ВИ ЦІЛКОМ ЛЕГІТИМНІ
"Шляхетність" в українській мові розуміється як "nobilitas", "шляхтич" - "nobilis", "nobili genere natus". Як часто буває, подібна лексика виникає через загальноприйняті образи, у нашому випадку через образ "воїнства". Визначення "шляхетний" пов'язане зі словом німецької мови "Schlacht" - битва, січа. Нічого дивного в тому немає, що слово "шлях" так само прив'язане до німецького слова "Schlag" - удар (бити, ударяти). Однак, по суті своїй, образ "шляхетності" передбачає рівень вихованності людини - "лицарства", яке досягалось ратною службою. Ознака козацького лицарства - "козацька коса" ("грива"), як заповіт служіння Діві. Той факт, що автор "Слова о полку Ігоревім" назває воїнство "дивицями" - зрозуміло: "дівиці" - богунці (латинь "Divina" - Богиня). Дивно, що багато академіків не зрозуміли цього образу воїнства давно минулих років. Зате не забували українські запорожці, називаючи свої полки "Богунськими".  В старих північних мовах "бог" називався "oss" і тому "богунців" називали "осами", в англомовному світі "бог" - називався "mas", а "богунці" називалися "масагетами", або "масеями". Вираз автора "Слова о полку Ігоревім" - "Дівиці поют на Дунаї, в'ються голоси їхні через море до Києва" розуміється так: "Богунці діють ("ποι" - творити) на Дунаї, чуються ("в'ються"  має значення "проникають окружними шляхами") їхні голоси через море до Києва". Розуміння термінів автора "Слова о полку Ігоревім" ("копія", "дівиці") важливе для розуміння текстів, які стосуються земель і населення України в дохристиянську епоху. Для прикладу наведемо тут текст з "Історії війн" Прокопія Кесарійського: "Над сагінами сидить багато гуннських племен. Країна, яка звідти (простирається), називається Евлісія і варварські люди займають як її поморіє, так і внутрішні області, впритул до озера, яке називається Меотида і ріки Танаїс, яка тече в це озеро. А саме озеро несе свої води до берега Понту Евксинського. Люди ж, які там живуть, в давнину називались кіммерійці, а нині називаються утигурами. А за ними, ще вище на північ, сидять нелічені племена антів" (VIII, 4. 7). Для розуміння цього уривку розпочнім з назви "утигури" (ουτιγουροι), яка утворена з префікса "ut" який має значення "за", "зовні", наружу, а основа назви "gur" має значення "межі" (порога, пруга; для поріняння: "гуртуватися" і старонімецьке "gurten" - umgürten, rüsten, sich gürten ). Себто, "утігури" в добу Прокопія Кесарійського називалися "запорожці". Їхня раніша назва "кіммерійці" (κιμμεριοι) вжита від німецької основи "Kimme", яка має значення "зарубка", "насічка", або у пілотів "пруг" (як "лінія горизонту"). Себто, "кіммерійці" - "січовики", або ж, ті ж таки "запорожці". Свідчення Прокопія Кесарійського підтверджені свідченнями Йордана в текстах його "Гетики" - "Їхнє перше місце перебування - в Скіфії, біля болота Меотиди, друге - в Мізії, Фракії і Дакії, а третє - на Понтійському морі, знову в Скіфії". Йордан називає Задунайську Січ, Посуліє між ріками Кринка, Самара, Дніпро та "Тьмуторокань" на болоті біля Меотиди. Тут, як пише історик Йордан, непереможені "скіфи" дозволили грекам заснувати міста - Борисфеніду, Ольвію, Калліподу, Херсон, Феодосію, Карей, Мірмекій і Трапезунд -  для ведення з ними торгівлі. Читача не повинні бентежити назви "племена гуннів", "скіфи", "анти", "альтціагіри" Йордана, або "склавини", "анти", "масагети", "спори" Прокопія. Всі вони мають своє місце в історії і географії України (їхній переклад був виконаний в статтях автора на сайті "Чтиво" та в Словнику "Образи української міфології в історії і географії"). Про воїнський характер приморських "сагінів" свідчить їхня назва: грецьке "σαγη" - "озброєння", або "снаряд", як назвав військову амуніцію Микола Гоголь. Таке ж значення "військова амуніція", має старонімецьке слово "saro" ("sar") - Kriegsrüstung. (готською - "sarwa").    
В "Географічному підручнику" Клавдія Птолемея, дати життя якого  припадають на 87 - 167 роки нової ери, - а, відповідно, і його свідчення про сучасне йому населення України-Скіфії припадають на першу половину другого століття нової доби - згадані "вельти". Свідчення грецького астронома і географа вже цитувалась в статтях автора на сайті "Чтиво", а тому зосередимось на назві "вельти" (ουελται), населення біля Венедської затоки. Безперечно, що в Географічному підручнику назва "вельти" вжита на основі староверхньонімецького дієслова "wellen" (сучасне "wollen"), синонімом якого служать слова begehren, verlangen, wünschen, meinen - хотіти, вимагати, бажати, думати, вважати, судити; англійською "will", старофранкською "wellen", "willen", готською "wiljan", старосаксонською"willian", латинь "velle", слов'янське "voliti", як і українською "воліти". Себто, "вельти" - "волиняни". Досить вірно значення "Волинь" передає назва "лемки", вжита на основі грецького слова "λημ" - бажати, жадати,  бажання, воля людини (мужність, рішучість). У  назві селища "Анталовці" біля ріки Латориці вжито грецьке "λαω" - хотіти (жадати) в композиті з грецьким словом "αντη" - молитва (латинською "litania"). Вище вельтів названі "оссії" (οσιοι) - "богунці" (від "oss" - "бог"), або "дівуни" ("богиня" - "divina"). Богунців називали також "корсь" (грецьке "κορη" - дівиця, діва, дочка Персефони), або "юнаші" (Влесова книга) від латині "unio" як "товариство".  Значення "воїн", "козак" має латинь "veles", "velitaris" - козацький. Себто, "вельтами" могли бути названі "воїни", наприклад, "корсь на землі " Східної Пруссії. Але у Птолемея "вельти" локалізовані  "вздовж Венедської затоки", а "осси" (богунці) названі "вище них" - "вельтів". У нашому випадку важливо розуміти необхідність перекладу назв, а не визначення назви "за схожістю звучання". 
Що до вірного прочитання і розуміння назв, вжитих в історичних писемних джерелах, то тут було би доречно навести такий приклад. Англійська газета "Mirror" (online) сповістила, що Ангела Каснер (це прізвище утворено на основі латині "casnar" - старий: "Старицька") - таким було прізвище Ангели Меркель до одруження - як дитина мала проблеми в  НДР, бо її тато був священником. "А ти просто шепеляв і говори", - порадила їй подруга, - "що твій тато шофер" (в німецькій мові "der Pfarer"  - "пфарер" і "der Fahrer" - "шофер" фонетично схожі).
Так розуміють назви населення майже всі історики і філологи, починаючи від Шафарика. Що цілком не вірно. Наприклад, назву "мілокси" пояснюють через назву "мільчани" (так вчинив Леонтій Войтович, пояснюючи назву "мілокси" в списку "Баварського географа), а правильно пояснювати назву від шведського слова "milo" - район, занятий військом, база, табір - і тому "мілоксів" можна локалізувати у місті "Гродно", названному від німецького діалектного (в Швейцарії) "gröden" - "таборувати" (військо). Виникнення назви "Гродно" належить датувати кінцем III - початком IV сторіччя. "Міло" означає також митний збір, як у назві "Мілове" на східному кордоні України. Загалом, історична лінгвістика повинна керуватися соціальними і військовими термінами доби життя авторів історичних свідчень, а не "шепелявими" метатезами (переінакшенням приголосних чи голосних в слові). Назва "вельти" пояснювалася навіть як "велети" (великі), хоча можна було вжити назву "хохли" - "вишатичі" від німецького "hoch" - високо, високий. В Берестейській землі, до речі, раніш існували дві синонімічні назви - "Хохловичі" і "Оберовичі". Але, ні перше, ні друге тут було би невірним. Вірним буде значення "волинь", як "молитва". Про особливість і розуміння "молитви" як "славлення" вказує вислів "Влесової книги" - "Ми своїх богів не просимо, а славимо".  
Про те, наскільки серед німецьких юристів поважно ставились до історичної правової термінології, свідчить така бувальщина. Знаменитий історик права Теодор Момзен прийшов у земельний суд Берліна, щоб оформити документи, на що черговий ассесор попросив засвідчити його повноваження. Момзен зауважив, що він і так відома особа і повернувся до виходу. І тоді ассесор запитав: "Будь ласка, як Ви відрізняєте res mancipi та nec mancipi згідно римського права? Теодор Момзен, звісно, пояснив так же гостро, як він гостро пояснив особливість цих двох термінів у своєму коментарі до римського права. На що ассесор сказав: "Добре, це відомий невірний погляд Момзена. Дякую, Ви достатньо засвідчені" ("Sie sind genügend legitimiert"). 
Історики старшого покоління все ще залишаються не емансипірованими. Оте "mancipatio"  римського права все ще залишається ознакою їхньої наукової "наснаги" (школи, позиції) і їхньої невпевненної політичної орієнтації. Визначальним для таких вчених залишається читальний зал кафедри "Історії" в московській партійній школі, а не в багатих бібліотеках Гарвардського чи Кембріджського університетів, або бібліотеки Конгресу США. Відповідно, щораз чуємо твердження, що "кожен має право на свою думку". 
Так, коли Клавдій Птолемей локалізує біля витоків ріки Вісли "аварінів", то лінгвіст мав би розуміти, що англійське слово "aware" у назві "αυαρινοι" і німецьке "wis" - "Wissen"  у назві "Вісла" означають "свідомість" (усвідомлення, обізнанність; для порівняння - "відати" про кого чи щось). Там, біля витоків Вісли, можна віднайти відголос назви "аваріни", а заодно, звернути увагу на назву "Дукля", яка присвячена Провідній зорі (латинь "duco" означає "вести", "бути провідницею"). Для порівняння з латиною "duco" - "вести" у назві "Дукля" варто глянути на значення  грецького "αγω" - аорист "εξαμην" - "вести", "бути Егідою" у назві "Ексампаїс" та назву "Буковина", яка присвячена Провідній зорі - "Говерлі" (Провідній Одигітрії). Ці назви синонімічні назві  "Україна "і метропольної Полянської землі, тобто, як держава Україна відбулася ще у добу Геродота).
На південь від "вельтів" - "волинян" названі "галінди" ("γαλινδαι"), себто, "галичани", а за ними - "судини" (σουδινοι), назва яких повторює значення "галінди", якщо б розглядати її через санскрит "gali" - докоряти (судити). Але назва "судини", скоріше,  стосується "бродників" вздовж русла ріки Дністер". Назва "σουδινοι" утворена від двох значень: "su" і "δινη" (δινεω) - бродники. Основу назви "судини" можна порівняти з українським словом "судини" (на основі санскриту "su-dina" - кровоносні жили, артерії, в  німецькій мові - "Ader", на латині  - "vena", або "nervus", в грецькій мові "вени" - "νευρον" у назві "неври", які вирощували коноплі; виробники пеньки, мотузів, полотна, ужжя, парусини, яких Геродот  локалізував побіля витоків Дністра, поряд з галичанами. Про "неврів" нагадують топоніми "Ужгород", "Пеньківка", гідронім "Збруч"  (вітер на морі; назва "Авратин" має значення "вітрило" - парус, ярсмо.  Можна, порівняти назву "судини" з латинським "sudis" - кілок (палиця, бук, кий). Але у такому випадку назва "судини" співпадає з образом назви "Буковина" (бук - кий, дуб, як атрибут небесної Одигітрії, богині Провідної зорі Гестії). Хоча, у такому випадку Клавдій Птолемей міг би скористатися вже відомою назвою буковинців, як "склавени" (латинь "clava" - булава, бук; для порівняння: Геркулес називався "Sclavens" - "Claviger"). Але Птолемей, або його переписувачі, вжили у назві  "судини" образ "бродники", або, що менш вірогідно, назву "νευρον" - "тканина", а "судини" - виробники полотна. Саме різномовні назви одного й того ж населення допомагають знаходити істину через вжиті варіанти назв. Для порівняння можна назвати топонім "Судети" (гори в Чехії) та дієслово "судити" (міркувати). "Судети" могли бути названі від латині "sudum" - "ясно" (Ясунь), або "суд", "судження", як присвята назви "Судетські гори" Богині Луни - "Ясунь". Навряд у цій назві можливий варіант від шведського слова "sudda" - "брудні", "розгульні гори" гори. У той же час, назва "судини" могла виникнути від санскриту "su-da" - жертвуючий,"su-dana" - даруючий,"su-dina" - ясний, безхмарний день, або бути пов'язанною з "богинею долі" (в чеській мові "sudicka" - парка, богиня долі, Fortuna); пор.: "Подолія" від індо-арійського "dola" - стезя, шлях (в переноснму значенні - життєвий шлях, доля), латинь "callis" (стезя) у назві "калліподи" Геродота передає значення "подоляни", назва відносно населення між Бугом і Дністром.    
На схід від "галіндів", за "судинами" названі "ставани" від широковживанної основи індо-європейської мов на "sta-" (в дунайській латині основа "sta" - жити, проживати) - "поляни". В списку "Баварського географа" вони названі "сіттичі" від лексеми "sitten" (sitzen, wohnen, thronen, regieren) - сидіти (управляти), селитися, жити, проживати - поляни. При тому, що "ставани" володіють просторами до "аланів" (в турецькій мові "alan" - беручий ("брати"), купляючий ("купляти"). Розселення "склавинів" (галіндів), "антів" (вельтів), "судинів" чи "неврів", "ставанів" чи "сіттичів", або "полян", "гелонів", "переяславців" чи "альтціагірів" у Геродота, Птолемея, Йордана можна порівняти з локалізацією населення України в списку "Баварського географа", а, головне, згадати про назви земель України: "Геррос" (Воїнь), "Ексампаїс" (Поляни) у Геродота;"Хриса" ("земля молитви", Волинь) у Євсевія; 'Ойум' у Йордана;  та поширену на всю Україну від Сяну до Дону назву"Земля Трояня" у автора "Слова о полку Ігоревім". 
Переклад місцевих назв рік, міст з використанням грецької чи латинської основи слова давній. Це викликалося, серед інших причин, не тільки релігією чи труднощами передачі важко передаваних "шиплячих" звуків в слов'янських мовах, аде й культурою звучання місцевих назв: те що в одній мові благозвучно, в іншій мові може означати що-небудь не благозвучне. Наприклад, українська назва "Родень" в німецькій мові чується як "roden" і означала би "корчувати"; погречена латинь "Scithia" в шведській мові означає "какашки" ("skite"). Зате українська назва "Тичино" (Південні Альпи) звучить як "Навчителька" (пор.: англ. "teacher" - учитель, викладач) і т. і. А спробуйте лаписати латинськими літерами ім'я "Щек" - як його писатиме і читатиме німець і що з того вийде? 
Згадана Іосифом Флавієм вимога греків, як законодавців в греографії, вживати всі назви на письмі на основі грецької мови, не завжди була коректною. Про це свідчить така історія (майже жарт). В своїй петиції на ім'я короля Фрідріха Вільгельма IV жителі міста Гумбіннен (Gumbinnen), розташованного на берегах ріки Пісса (Pissa) просили його дозволу на перейменування цієї назви на іншу. Король написав на полях петиції прохачів: "Дозволяю. Пропоную назвати "Уріноко". Жителі міста не знали, що назва "Pissa", вжита на основі грецького "Πισσα" і означає "Смола" (Смолиста). Натомість, король Фрідріх Вільгельм запропонував переклад слова "pissa" на латинський варіант з основою "urina" (сеча, мочити - пісса). 
На часі нагадати про зустріч українськиї істориків в редакції газети "Голос України" у квітні 2018 року. Темою зустрічі вчених мужів редакція парламентської газети вибрала питання "першої згадки назви Русі" для внесення в календар пам'ятних дат. Про продовження тієї першої спроби встановити відповідну дату нічого не чути. Дивно. Тому дивно, що історія України дуже багата на ювілейні дати, починаючи з першиих дарунків "скіфам" - "Плуга", "Сокири", "Чари" і "Паруса" (Ярма), а в українських календарях всі ці події майже відсутні. Так, образи всіх цих "золотих дарунків" збережені на мапі України від ріки Оскол ("Меч, Сокира) до "Саксагані" і "Кривого Рогу" (Соха, Плуг", до ріки "Збруч" (Вітрильник, Парус, Ярмо) та до ріки Сян, біля витоків якого зберігається "Чашин". Назви "авхати" - "вельти" - "анти" заслуговують на сталий запис в Календарі України, тим більш, що про Календар "дванадцяти місяців" завжди турбувався небесний Місяць, якому в Україні присвячені назви "Дністер" (як Посейдону, Стрибогу, Фагімасаду) і "Прип'ять" (як присвята Артеміді, Діані, Селені). Потрібно брати до уваги, що матеріальна культура прядіння, вишивання, різьби по дереву, хліборобства не зберігається на протязі віків (як культура гончарства), а тому історики разом з археологами повинні відповідно "прочитувати" артефакти культури народу України у тому числі в омонімії.   
Про  що мовиться? Найкраще, що ми отримуємо від історії, це той ентузіазм, який вона пробуджує. А тому:
1. Українські історики, географи, лінгвісти повинні, нарешті, ретельно опанувати писемні свідчення грецьких і римських авторів про географію України і українську історію.  
2. Історична освіта в Україні повинна опиратися на свідчення грецьких і римських істориків, географів, письменників про "скіфський" і "гуннський" періоди історії, як "Історії України". Легітимність такого підходу до історії України, як показують приклади, цілком засвідчена.
3. В Український історичний календар повинні бути введені свідчення іноземних істориків, географів, письменників, мандрівників, купців, як свідчення про Україну.  
4. Вкрай необхідно перевидати твори старожитньої української літератури: "Слово о полку Ігоревім", "Повість временних літ", "Києво-Печерський патерик", "Галицько-Волинський літопис", а також документи періоду Речі Посполитої.  
5. Необхідно видати в сучасній редакції писемні свідчення про Україну у творах грецьких і римських істориків, починаючи з "Історії"  Геродота. Цей список можна продовжити. Була би від такого переліку практична користь.
Оксентій ОНОПЕНКО
Відень.