"HARII" - "ЧОРНІ ЗАПОРОЖЦІ"."SARMATHIA EUROPEA" - КОЗАЦЬКА УКРАЇНА
Заувага. Отже, як показано в нарисах автора ("Хриса", "Ексампаїс", "Геррос") індо-іранська, грецька і італійська мови, в яких можна знайти паралельні терміни, хоча й не в одинаковій етимології, засвідчують одинакову спадщину: у цих мовах збережено сліди суспільства з трьома основними громадськими функціями - жерці (люди молитви), воїни, хлібороби. Чи не найбільш виразно така структура суспільства збережена в Україні-Скіфії, про що нагадує легенда про братів Щека, Хоріва, Кия і сестру їхню Либідь (у Геродота - Ліпоксай, Арпоксай і Колоксай, а греки називали трьох братів іменами Агафірс, Скіф, Гелон). Назви трьох родів цілком відповідають цій структурі: авхати - люди молитви, паралати - родимичі, траспії та катіари - козаки і січовики; у греків назви родів відповідають іменам братів: агафірси - рід пастирській (буковинці), скіфи (scite) - правлячий рід , метрополія , гелони - воїнство. Вже не раз писалось, що на протязі тисячоліть назви родів записувалися по-різному (залежно від мови хронографів), але ніщо не зникало, а тільки змінювалось у назві. Так, в грецькій мові для назви "воїн" характерна присутність "колісниці", або "їзда на коні" (вершник), для германців для назви воїна характерна наявність бойової зброї, а в українській традиції - як наявність зброї (наприклад, у назві "чернігівські билі"), так і "похідність", "діло", "бойовий дух" (січовики, дружина, або товариство, козаки, черкаси). Така розмаїтість пояснюється тим, що у військових дружинах України-Скіфії було чимало воїнів з інших земель Європи - шведи, німці, прибалтійські слов'яни, чехи, хорвати. Однак, основу військових дружин, все таки, становили українські козаки. Ареал розташування масеїв-богунців (масагетів), воїнів-лебединців, або дівунів-богунців,  майже ніколи не виходить за межі питомо українських земель - приазовські і причорноморські землі, закарпатські та пустині сучасної Угорщини.
*** 
Українці нині використовують невеликий обсяг лексики рідної мови. І тому, коли, раптом, український письменник, журналіст, політик виносить на світ Божий і правильно вживає у своїй мові забуту лексику, це викликає повагу. Однак, не менш важливо, що старовинна лексика відкриває нам шляхи в історичне минуле народу і країни. Наприклад, коли бабуся, одіваючи онуку, каже йому "гайту", то це дуже давнє слово з готської мови, а слово"тяти" - живе слово української мови, використане у назві містечка "Тячів" біля витоків ріки Тиси. І тому дивно і варто осуду, коли місцевий "вікіпедіст" чомусь дарує це дієслово угорській мові. Так виникають "територіальні претензії" на побутовому рівні, хоча "Тячів" - "Січове місто", а на Тячівщині в пору Осмомисла Галицького Ярослава стояли його "залізні полки" і    "закривали королеві шлях". Важливе значення має правильне розуміння топонімів "Іспас" (Попасна), "Сторожинець", "Герца" ("герць" - Січ),"Єсень" (Попасна від німецького "essen" - їсти, їда; див.: далі), "Добронь" (пор.: "Добруджа"), "Сторожниця", "Вилок" (санскритською "vilok" - сторожити, наглядати), Сокиринці, тощо. Коли тут так часто перечисляються назви, забуті слова, то йдеться не так про філологію, як про історію, при тому, про давню історію.
Або. На нашій вулиці проживала родина, батька якої називали "Гарійон" (Гарійоновичі). Як це ім'я збереглось в родини, невідомо, бо у 1932-1933 році в селі від голодомору вмерли білше як 400 людей. Іван Юхимович Онопенко, наш сусід, перед своєю смертю покликав до  хати мою маму і пошепки сказав: "Мотря, цього  нікому не можна було говорити, але перед смертю скажу: у нашому селі в голод померли 397 людей". Івану у той рік було 20 років і він був писарем у сільраді. Ще 127 чоловіків загинули у фінській, у другій світовій війні. Отже, ім'я "Гарійон" (Гаріон) відноситься до загальних термінів для германських мов (готське "harjis", давнє ісландське "herr", староверхньонімецьке "hari" і вже у формі "hari" зустрічається де кілька разів в рунічних надписах). Його можна було знайти в німецьких іменах "Hario-", "Chario-". Так, "Harii" називали "нічних воїнів", які нападали на противника вночі. Чорними фарбами у них були розмальовані обличчя і одяг та щити, що викликало жах. Все виглядало так, ніби мертві вривалися у світ живих. В давніх епічних творах вони називалися "berserkr", буквально, "ті хто маскується під ведмедя".  Отож, словом "harjis" називалися "воїни", а згодом в писемних джерелах воїнів стали називати "сармати", або ж, "черкаси", "запорожці", "копія", "дівуни", "варяги".    
Назва "Європейська Сарматія" вперше була вижита в "Географічному довіднику" Клавдієм Птолемеєм (роки життя: 89 рік до нової доби - 167 рік нової доби). По своєму значенню ця назва передає уяввлення першого географа про "причорноморське воїнство", або, як цей феномен військової демократії називався у наступні сторіччя - "Козацька Україна". 
Пліній Старший (роки життя 24-23 рік до нової доби - загинув у 79 році нової доби під час виверження Везувію) вжив у своїй "Природничій історії" назву "сармати" при згадці про Енінгію (Aeningia): "І не меншою нам уявляється Енінгія. Де хто передає, що вона населена впритул до ріки Вістули сарматами, венедами, скірами і хіррами". Пліній Старший вказує місцезнаходження сарматів біля гирла Дону, як і Геродот. Важливо зауважити на тому, що назва "Aeningia" могла бути утворена на основі грецького "αινη" - хвала, похвала, себто, нести значення назви "Хриса" ("земля молитви", "земля антів" - Україна, як Земля Трояня). Як знаємо, назву "Хриса" вжив грецький письменник початку IV сторіччя Євсевій, повторив Константин Багрянородний (середина X сторіччя) та автор "Слова о полку Ігоревім", який назвав Україну "Земля Трояня" у XII сторіччі - "Земля віри".
Назва "Сарматія" утворена від староверхноьонімецького слова "saro" - "Kriegsrüstung", або "військове спорядження" (озброєння); старосередньонімецькою "sar", готською "sarwa"; в повісті "Страшна помста" Миколи Гоголя військове спорядження козака назване "снаряд". При тому, друга частина назви "-матія" (-mati) має за основу шведське слово "mati" - "їда", "харчі" (шведське "ta maten ur munnen" - засоби існування). Недарма земля Задунайської Січі називалася "Трофеум Трояні", де грецьке "τροφη" - харчі, їда, утримання (провіант), або винагорода. В давнину військовий вождь (наказний гетьман) називався "αττα" (Attila) - батько-кормилець, назва "компанійський полк" означає "спільний хліб" - "com panis", а військові розташування Січей називалися "попас" ("Trofeum Troyani" - "товариський хліб", або "винагорода, як результат дружби" - вірності). Отже, "sar mati" - "ратники-компанійці", воїни "ратного хліба". Символіка "спільного добра" (первісно - воїнського) збережена у назві "Добруджа" - від слів "добро" (засоби існування, хліб) та санскриту "-ja" (читається "-джа") - народженний, належний, пов'язаний з ....  (з товариством і т. і.). Такий же образ "спільного добра" зберігає назва "Республіка" (латинь "Res publica" - "добро спільноти"), готська назва "Gut piuda" того ж значення: "Спільне добро", санскритська назва "Україна" - "Yuk-rayi-na", де "yuk(t)" (від "yu"- зв'язувати, брати собі, брати на себе, мати властивість та "rayi" - добро, багатство).Особливість назви "Україна" у тому, що така назва пояснюється через англійську мову як "Хриса", через грецьку "Ойум", через німецьку -"Земля Трояня". Крім того, через грецьке "Ουκρανια" чи "Ουκραїνα" назва має значення "Держава", а через питомо українську назву "Україна" ("у своїй країні"), як "Рідна земля" (Вітчизна, Ойкумена). Назва "Добруджа" співвідноситься як з назвою "Трофеум Трояні", так і з назвою "Україна". Недарма ця козацька земля називалася "Мала Скіфія". 
Що до самої назви "сармати", то перша згадка про них відома з "Історії" Геродота (книга IV "Мельпомена", §21), при тому, греки називали їх "савромати" на основі готського "sarwa" у тому ж значенні: "озброєння". Савромати вважалися спорідненими з скіфами. Нині ж про назву "савроматів" нагадують однокореневі назви ріки "Савранка" (на Подолії) та назва кургану "Савур-Могила" (Приазовське Лукоморіє). Образ "озброєних людей" використав Прокопій Кесарійський, вживши в своїй "Історії війн" назву "сагіни" на основі грецького слова "σαγη" /saga/ - сокира, бердиш, оскордь. Автор "Слова о полку Ігоревім" називає їх "телеги" від "τελος" - частина війська, загін, полк, або "чернігівські билі", вживши німецьку лексичну основу "billi", "bil" - кам'яна сокира чи топірець", або індоєвропейську "bhid" чи готську "bhil" - сікти, рубати, тяти, розчахнути. Константин Багрянородний називов воїнів "теліуці Чернігоги" - "Чернігівські билі". Як мовиться, все змінюється, але ніщо не зникає.
Цікаве свідчення про образ назви "сармати" залишено на Певтінгеровій мапі, знайденній у XIV сторіччі в Австрії. Ця мапа була створена в XI сторіччі, але на основі значно більш ранніх свідчень і карт. На цій карті місцезнаходження "сарматів" відзначені в Карпатах, окремо ж, у верхів'ях ріки Тиси, а також на землях Галиччини і Волині (у верхів'ях ріки Південний Буг). Чому така локалізація "сарматів" важлива? Річ у тому, що в "Слові о полку Іггоревім" саме "залізні полки" Галицького Осмомисла Ярослава "запирали ворота Дунаю". Багато назв у  верхів'ях Тиси (Тячів - Січовий, Сокиринці, Єссень - Попас, Яворів - Попас) та Зіхідного Бугу (Ковель - від назви воїнів "ковуї", Махів - від грецького "μαχη" - битва) і до нині нагадують про свій прадавній "сарматський" (військовий) статус.  Жодного етнічного забарвлення ця назва не має. "Сармати" - "воїнство", "воїнь" ("черкаси" - від латині "cerci" - бойовий дух).
Важливо, що готський історик Йордан, найбільш освідомлений і об'єктивний в описанні земель України, взагалі вже не згадує назви "сармати". Відсутня назва "сармати" у текстах Прокопія Кесарійського (550-560 роки). Перший з них вживає назви "анти" та "склавіни", окреслюючи ареал їхнього розселення між ріками Дністро і Дніпро до Чорного моря, та від Нови-Сада до Дністра, а на Переяславській землі локалізує "альтціагірів" - переяславців. У Йордана вперше вжита назва половців - "росомони", або "коневоди" (німецьке "Ross", або "Roß" - кінь ; у греків попередники половців названі "гіппоподи", або "гіппомольген" - від "hippo-" - "кінний-"). Так само Прокопій Кесарійський назває "склавинів" та "антів", але він побіжно вживає назву воїнства "масагети" - "богунці" ("mas" - бог). Йому ж належить назва воїнства "сагіни" (на Запоріжжі), яка найблільше відповідає значенню назви "сармати", бо грецьке слово "σαγη" /sagi, -y/ означає "військове озброєння" чи "військове спорядження" (як правило, спорядження кріпилося біля сідла, часто це т. з. скіфська сокира - "σαγαρις"), а саме таке значення має староверхньонімецька назва військового спорядження " saro", або "sar" у вже зниклій назві "сармати". Як правило, професійні воїни (чоловіки які мали досвід організації бойових загонів) завжди знаходили собі володарів, які оплачували їхні послуги, а тому у минулі сторіччя "скіфське" воїнство (військові загони) служило у війсках Візантії, а пізніше й запорожці за оплату служили у військах французького короля.
Нарешті, наведемо приклади географічних назв, в яких присутні значення козацької зброї і старожитніх назв воїнів. Це, насамперед, назви присв'ячені "божому спису" Богородиці, воєводної богині українського козацтва: притока Десни ріка Бичиха ("Бич Божий" - гетьман війська Запорізького), ріка Оскол - "спис Божий, перун, назви "Рубанка" і "Тячів" та назва "Шайтанка" (німецькою "scheiten" - рубати, сікти, тяти), "Балаклава", "Балаклія" (грецькою "βαλη", "βολη" - удар грому, блискавки), "Тикич" (ріка "Горний Тикич"), названа від слова грецької мови "τυκος" -зброя, витесана з каменя, молот, сокира, топірець; "Торопилівка" - названа від грецько-латинського "toros" (тріск грому і спалах блискавки) та "pilum" - стріла; "Ізюм" (санскрит "izu" (isu) - стріла Індри,"Сміла" - від грецького "σμιλη" - "різак", "ланцет"  та багато інших аналогічних назв. Поясненнями до теми слугують назви козаків - "черкаси" (латинь "cerci" - бойовий дух, відвага), назва "Ромоданівський шлях" - Шлях мужності (від грецького "ρωμη" - сила, мужність), назва ріки "Соб" - від грецького "σοβεω" - вирушати в похід (урочисто, з участю народу), "Білгород" (від старонімецького "bill" - бойова сокира, кам'яна сокира, оскордь), "Турбів" від латині "turba" - спіра, загін, "Стадниця" (шведське "stadd" - військовий табір) та інші. 
На завершення наведемо свідчення римського історика Таціта в XIII і XIV главах його праці "Germania": "З самого раннього дитинства де хто з тих, хто має благородне походження чи відомий завдяки славним діянням своїх батьків, піднімаються в ранг вождя; другі ж йдуть і закріпляються за військовими провідниками, що знаходяться в розквіті сил і які пройшли життєві випробування; при тому, бути членом такої групи  зовсім не вважається чимось соромним, а сприймається як відзнака в залежності від рангу вождя, якому воїн служить. Серед таких comites ("кметі" в "Слові о полку Ігоревім") існує тільки одне суперництво - за те, хто займе перше місце поряд з вождем; а вожді в свою чергу борються за найбільш числене воїнство і за найбільш сміливих ратників". В готській мові існував термін gahlaiba - товариш по зброї, буквально "той, хто ділить хліб". Вважається, що існує стійкий зв'язок між готським "ga-hlaiba" /га-хліба/ і латинським "com-panio" /ком-паніо/ - одне з двох слів є калькою іншого. В українській традиції такі полки називалися "компанійськими". А отець-кормилець називався "Аттіла" (αττα, atta). Все це європейські терміни, які нічого спільного не мають з азійськими формами військового товариства.
Геніальне "Слово о полку Ігоревім" для всіх українців можна вважати "Заповітом", по суті, старожитнє "Слово" перегукується з сучасним заповітом "Армія, Мова, Церква" -  Держава. 
Висновок. Наука - річ об'єктивна. Наука не може існувати на основі особистої відданості чи ідеологічних догм. На жаль, в радянську пору виросло ціле покоління істориків відданих, ні не ідеології, а їхнім кураторам, тим, від кого залежав їхній хліб і товщина масла на хлібі. 
Оксентій ОНОПЕНКО
Відень