Максим Кидрук
Навіжені в Мексиці

Навіжені – 1

предоставлено правообладателем http://www.litres.ru/pages/biblio_book/?art=7952882
«Макс КІДРУК «Навіжені в Мексиці». Літературно‑художнє видання»: Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля»; Харків; 2011
ISBN 978‑966‑14‑1503‑3,978‑966‑14‑1253‑7

Аннотация 

Чудовий гумор і напружений сюжет не дадуть вам нудьгувати!
Трьох речей боявся Тьомик: літаків, стоматолога й одруження, – а Макс і поготів безстрашний. Та хлопці й гадки не мали, що чекає на них у Мексиці.
Буде гаряче: вони втікатимуть від розлюченого мафіозі, ловитимуть єдиного у світі мексиканського слона, утихомирюватимуть шаленого кота Мацератора, навіть заволодіють прикордонним катером у Гватемалі.
Схоже, що ці невтомні шукачі пригод народилися в сорочці, але попереду в них таке…

Макс Кідрук
Навіжені в Мексиці

Чорне золото Мексики, або Як усе починалося

1

Ви, мабуть, зараз спитаєте, як усе починалося?
Як трапилося, що ми з Тьомиком опинилися за дванадцять тисяч кілометрів від Батьківщини, у спекотній Мексиці, напханій шаленими мексиканцями, наче банківський сейф банкнотами? Що потягло нас у ту кляту далечінь? І найголовніше – як так, в дідька, сталося, що вже після трьох тижнів, проведених у Мехіко, ми на всіх парах драпали 150‑ю магістраллю на раритетному «Dodge Challenger» 1969 року на південь, в найдикіші штати, маючи в багажнику сумку з п’ятьма сотнями тисяч мексиканських песо, а за спиною – банду дона Педро Сесіліо Раміреса, найбільшого землевласника у всій Мексиці й далебі не меншого наркоторговця, на чолі з самим доном Педро? Це не дуже приємна історія, однак ми маємо чим пишатися, бо удостоїлися тоді небувалої честі – рідко, ой як рідко, панове, трапляється, щоб вельмишановний дон Педро Сесіліо Рамірес особисто вирядився за кимсь у погоню.
Ех, аби ж ви тільки знали, як все любо починалося…

2

Взагалі, скажу вам чесно, в усіх – абсолютно всіх без винятку – кепських історіях у моєму житті є дві спільні риси: по‑перше, всі кепські історії починаються гарненько, по‑хорошому, з щонайкращими намірами, а по‑друге, всі кепські історії завжди пов’язані з Тьомиком.
Я й Тьомик разом з п’яти років. Познайомились у перший же день, щойно моя сім’я перебралася до Києва, в замурзану панельну новобудову неподалік від Львівської площі. Родина Тьомика оселилася в тому ж будинку на місяць раніше і поверхом нижче від нас.
Пригадую, як, виснажений переїздом, я заснув просто вдень, вмостившись на запакованому в целофан двоспальному матраці моїх батьків. Коли я засинав, окрім мене та матраца, в кімнаті більше не було нікого й нічого. А коли прокинувся – навпроти стояв низенький дерев’яний стільчик, а на ньому сидів якийсь малий шкет і зацікавлено розглядав мене, дурнувато усміхаючись і копирсаючись пальцем у носі.
«Що за мудак?» – спросоння подумав я. Хоча, звісно, я тоді не так подумав, бо мені було лишень п’ять років, але якщо перекласти на дорослу мову, то звучатиме, либонь, так.
– Ти хто? – спитав я.
– Прівєт, – сказав Тьомик. – Я Артьом, а мама називає мене Тьомиком.
– Чия мама?
– Моя мама.
Тут Тьомик засміявся, навіщось копнув мене і вибіг з кімнати. Пізніше батьки пояснили мені, що Артем – це мій сусід‑одноліток з нижнього поверху і що вони на пару з Артемовими батьками подумали, що оскільки ми одного з ним віку, було б непогано, якби ми заприятелювали.
Я був слухняною дитиною. Наступного ж ранку я розшукав Тьомика в пісочниці на дитячому майданчику, офіційно представився і для закріплення дружби поставив йому шикарний синець під оком. Отак ми подружилися.
Відтоді минуло двадцять років. Тепер я знаю Тьомика, наче свої п’ять пальців, можу передбачити будь‑які його дії, вгадую слова за хвилину до того, як він їх скаже, а часом навіть читаю його думки, на що Тьомик ніколи не ображається. Я його єдиний справжній друг, як і він – мій, незважаючи на те, що в дійсності ми абсолютно різні.
Тьомик зростав у інтелігентній родині, де його змалечку привчили до книг та всяких інших нікому не потрібних культурних дурниць. Він до дев’ятнадцяти років навіть не матюкався. Варто зауважити, що попри вихованість та начитаність мій товариш не вирізняється кмітливістю та винахідливістю. Зате у нього неперевершений талант, якийсь, зараза, просто шаманський хист знаходити неприємності на свою голову. Якби не ось ця його магічна здатність повсякчас устрявати в різні погані історії, життя Тьомика було б нудним, малоцікавим і тягучим, наче гума. Після школи він як порядний вступив до університету, після університету влаштувався на нудотну (хоч вовком вий!) роботу – зачуханим менеджером з продажу відеоапаратури в супермаркеті «Фокстрот», а потім його життя непомітно ввійшло у наїжджену колію: робота, дім, знову робота, систематичні п’янки на Новий рік, день народження та День незалежності, телевізор, пиво, футбол і т. д. і т. п.
Регулярно раз на тиждень, в суботу чи неділю, я, немов смерч, вриваюся в затхлу квартиру Тьомика, аби не дати йому остаточно зіскніти, наче якийсь офісний кактус. Щоразу я щось вигадую, – а я, знаєте, мастак на всілякі бліц‑ідеї, – а потім ми гасаємо Києвом і буянимо до самого початку робочого тижня. Повірте, якби не я, то на місці Тьомика я вже давно повісився б від глевкої нудьги.
Єдине, з чим у Тьомика справді клеїться в житті, – це дівки. Скажу прямо: жіноцтво вельми любить і шанує мого Тьомика. Бо мій Тьомик, з якого боку не подивись, справжній красень – високий світлоокий блондин з правильним овалом лиця, ніжною шкірою на щічках і тендітними руками інтелігента (дівки просто мліють, коли бачать його субтильні наманікюрені пальчики). На перших стадіях усе це чудово покриває недоліки інертного характеру й куцого інтелекту (Тьомо, без образ), забезпечуючи Тьомику просто небувалий успіх у протилежної статі.
Щодо мене, то я повна протилежність Тьомика. Ну, по‑перше, звати мене Максом, що сильно відрізняється від Тьомик. По‑друге, я низенький, чорнявий і барилкуватий. А по‑третє, життя у мене – суцільна пригода. Як тільки після другого курсу мене погнали з університету і я подався у великий бізнес, зразу почались одні, блін, пригоди.
Спочатку я торгував жуйками при виході з метро «Вокзальна», потім там же приторговував безкоштовними газетами, далі сплавляв пластир у вагонах метро, трохи згодом продавав на Хрещатику смачні пиріжки з собача… кгм… ну, просто смачні пиріжки. Словом, займався усім підряд, однак дуже скоро зрозумів, що чесним шляхом у нашій країні можна заробити тільки грижу або невроз, а тому почав грати по‑крупному і… не завжди, як би то сказати, чесно й правильно.
Отож на сьогоднішній день я справжній профі у великому бізнесі. Ви не дивіться на те, що живу в маленькій квартирці і їжджу на метро. То все світова економічна криза винна. А насправді в усьому Києві ви не знайдете другого такого, як я. Жодний диплом MBA не навчить вас того, що вмію я, ну, скажімо, продати втридорога те, чого не існує або ж існує, але належить не вам. Тут має бути талант, панове, дар від Бога.
Але, як то кажуть, повернімося до наших баранів…
Так ось, вельми неприємна історія, яка закинула нас із Тьомиком аж на інший континент і дала поштовх багатьом іншим неприємним історіям, почалася з того, що Тьомик отримав спадок у Швеції.
Якийсь його чи то дядько, чи дід, невідомо по чиїй лінії, колись давно, ще за Союзу, емігрував до Стокгольма, де зліпив собі пристойний капітальчик: спершу на будівництві, а потім – здаючи в оренду квартири. Аж ось одного дня оцей не то дід, не то дядько вийшов на балкон своєї квартири витрусити килимок. Труснув він, значить, раз, другий, третій, а за четвертим трохи перестарався й метельнув так, що вивалився на фіг з балкона разом зі своїм килимком. Усе б обійшлось, якби балкон не був на десятому поверсі. Дядька (чи діда) відшкребли від бруківки й пішли дзвонити Тьомику, бо той виявився єдиним, чиє ім’я згадувалось у заповіті. Отака‑от сумна історія.
Останніми роками я займався нерухомістю, продажем землі та всякими супутніми оборудками по всій Україні, тому нечасто бував у Києві і ми з Тьомиком практично не бачились. Я навіть, соромно зізнатись, загубив його номер телефону (через певні особливості мого бізнесу мені доволі часто доводилося міняти власний номер), тому був вельми здивований, коли після кількамісячної розлуки, протягом якої ми не обмінялися й словом, отримав на свій e‑mail лист від Тьомика:

«Чувак, привіт! 
Як у тебе справи, старий? Куди ти пропав? 
Учора весь день намагався тебе видзвонити, але всі старі номери заблоковані. Чувак, приїжджай якнайшвидше. Кидай усе – це дуже важливо! Терміново потрібна твоя допомога. 
Артем 

P. S. Присягаюся, ти не пожалкуєш! »

Знаючи Тьомикову тягу до різних халеп, щось у тому «ти не пожалкуєш» мене вельми насторожило. А втім, за хвилину до того, як отримати цей лист, хтось переказав мені, що вчора мене розшукував один з моїх колишніх клієнтів. Питався, куди поїхали двадцять залізничних цистерн з соляркою, які я сплавив йому місяць тому. А як я можу знати, куди, в дідька, вони поїхали? «Укрзалізниця» возить свої  цистерни туди, куди їй заманеться. Тож у мене виникло сильне бажання знову міняти номер телефону і швиденько «летіти у вирій», подалі від надто допитливих клієнтів. Тому, не гаючись, я зібрав свої манатки і рвонув до Києва…
Я застав Тьомика, як завжди, за пляшкою пива, пакетом чіпсів перед телевізором. На кухні поралась його нова, незнайома мені дівиця. За вікном у темряві розмірено шурхотів по асфальту дощ.
– Здоров! – кинув я з порогу.
– Привіт! – бовкнув Тьомик у відповідь, не піднімаючись з місця.
Я пройшов до вітальні і без запрошення впав у крісло навпроти – у цьому домі мені дозволялося практично все.
– Паршива погода, – сказав я.
– Ага. Хочеш пива? – Тьомик говорив так, наче ми не бачились півдня, а не півроку.
– Давай.
– І чіпси бери.
Кілька хвилин ми мовчали, сьорбали пиво і хрумкали чіпсами. Зрештою я запропонував:
– Ну, давай, викладай свою справу.
І Тьомик розказав мені слізливу історію про свого «шведського» дядька.
– …і він назначив мене спадкоємцем, – закінчив мій товариш.
– Спадкоємцем чого?
– Усього свого бізнесу.
Я зразу ожив.
– За словами юристів там ласий шматок, – продовжив Тьомик. – А я в тому, ти ж сам знаєш, нічого не тямлю. Тре’ вступити у володіння, справи наладити, те‑се…
– О’кей, друже, я тобі допоможу, – заспокоїв його я.
Наступного дня Тьомик прогнав свою нову хвойду. Потім ми це гарненько обмили і навели в квартирі безлад, який більше личив холостяку‑спартанцю, бо після тої дівулі квартира скидалася на житло якогось гламурного педика. А ще за два тижні ми зробили собі візи й полетіли у столицю Півночі – Стокгольм вступати у володіння Тьомиковою спадщиною.
Отак воно все й почалося…

3

Спадок у Тьомика виявився просто королівським: житловий будинок на тридцять квартир на Остермальмі та старе корито з двома косими вітрилами і дизельним двигуном, старше за мене й Тьомика разом узятих, припнуте до причалу в одній із посріблених легкими брижами заток старого міста – Gamla stan’у. Квартири здавалися в оренду молодим сім’ям та студентам, яхта без діла гойдалася на балтійських хвилях й помалу іржавіла. Щомісячний прибуток від посесії усіх помешкань коливався в межах 14–15 тисяч євро, тому, вираховуючи плату за комунальні послуги, вивіз сміття та оренду місця стоянки шхуни, будинок давав десь 6–7 тисяч чистого доходу кожного місяця.
Я допоміг Артему оформити всі необхідні документи. У результаті Тьомик став буржуєм, і грошей у нього тепер було хоч відбавляй. Мене в Україні нічого не тримало, тому ми порішили осісти на якийсь час у Стокгольмі й насолодитися старушенцією Європою.
Тиждень ми жили на яхті, всередині якої виявилося кілька доволі непоганих спалень і маленька, але нічогенька така кухонька, поки одного дня Тьомик не заблював по самі вінця унітаз, сказавши, що з нього досить. Його завше захитувало на кораблях, навіть якщо корабель був припнутий до причалу. Після того ще три тижні ми мордувались у крихітній комірчині на горищі того тридцятиквартирного чуда шведського зодчества, яке відтепер належало Тьомику. Всі інші квартири були здані в оренду, і найближчий контракт закінчувався аж через вісім місяців, через що жити більше було ніде.
Зрештою там, на горищі висотки, було не так вже й погано. Тільки трохи тісно. Біля правої від входу стіни проступав обвуглений камін, займаючи половину нашої кімнати. У кутку за каміном тулився великий темно‑коричневий глобус на різьбленій дерев’яній підставці. Моря на ньому були намальовані в брунатних тонах, а материки – в зеленкуватих. Ліворуч під вікном стояв зовсім крихітний стіл з вкрученою настільною лампою, коло нього – крісло, а протилежну стіну підпирало одне єдине ліжко. На ліжку ми з Тьомиком спали по черзі.
За два тижні ми обнишпорили всенький Стокгольм. Потім кілька разів плавали у Фінляндію на круїзних лайнерах компанії «Viking Line», з’їздили на північ Норвегії, але всюди було темно, вогко і холодно, тому, зрештою, нам це набридло і Тьомик забажав повернутися в Україну.
– Хочу додому, – проскиглив він одного вечора, втомленим поглядом проводжаючи сірі сніжинки в латках світла під ліхтарями. – Продам усе до дідька, чувак, і поїду назад на Вкраїну.
Я, будучи натурою більш енергійною і, так би мовити, авантюрною, навіть думки не припускав, що, маючи шість тисяч євро чистого доходу, ми просто так візьмемо та й повернемось до буденного життя.
– Нє‑нє‑нє! – рішуче зарепетував я.
– А що тут робити? Тут постійно похмуро, холодно й нудно. Ти хоч пригадуєш, коли ми останній раз сонце бачили?
Я не мав чим йому заперечити. Затяжна північна зима, завжди понуре небо на тлі ідеального до блювоти міста гнітили й мене. Сонце або сором’язливо, як східна красуня за паранджею, ховалося за хмарами, або ж тинялося бозна‑де з іншого боку планети.
– Я придумав, – кажу, – давай поїдемо кудись на південь і займемося бізнесом! Ідея на перший погляд, може, й не вельми, але ми … кгм… так, м‑м‑ми  тепер маємо стартовий капітал, а з нашими  знаннями зможемо непогано розкрутитись за бугром! – я навмисне всюди вживав «наш капітал» і «наші знання», не розділяючи себе й Тьомика.
– А чому не тут, не у Швеції?
– Ну, по‑перше, – відказую, – у тебе в Швеції вже є бізнес, і це тільки твій бізнес, друже, я тут геть не при ділах. А по‑друге, почати якусь нову й справді прибуткову справу в такій країні, як Швеція, практично неможливо. Все, що могли вкрасти, тут уже розікрали двісті років тому. Тут усе злагоджено, все працює, всі закони відточені – про великі бакшиші можна забути, друже. Нам тут не розвернутись, ні до чого прикластись, розумієш?
– Ага, розумію, – буркнув Артем.
Ми ще трохи посперечались, але згодом таки порішили й надалі здавати будинок в оренду, а на отримані гроші чкурнути кудись світ за очі, на спраглі до нашого бізнесу ринки, шукати кращого життя.
– То куди поїдемо? – спитав зрештою Тьомик.
– Не знаю, – я крутнув ногою вкритого пилюкою глобуса, що стояв в кутку коло каміна. А потім, здається, сам чорт смикнув мене за язика: – Давай… а давай, чувак, махнемо в Мексику! Я знаю іспанську, може, пощастить і непогано там розкрутимось.
– А там гарні дівахи? – глипнув на мене мій товариш.
– Найкращі у світі! А ще там сонце, чувак, не те, що тут, у Швеції.
– Поїхали, – легковажно бовкнув Тьомик і всміхнувся, блиснувши двома рядами ідеальних зубів. Тоді у нього були ще всі зуби.
І ми поїхали…
Так що, блін, то він у всьому винен. Якби відмовився, нічого цього б не трапилося.

4

– Хочеш заробити? – спитав я.
То був наш другий день у Мехіко.
Тьомик не вилазить з готелю – акліматизовується в обнімку з півторалітровим бутлем джин‑тоніку та телевізором, відновлюючись після першого у своєму житті дванадцятигодинного трансатлантичного перельоту (для інформації: хлоп боїться літати, аж пісяється).
Я тиняюся містом – проводжу рекогносцировку, заодно пробую владнати ключове організаційне питання. Діло в тому, що нам треба знайти й винайняти аборигена‑мексиканця, який би став нашим радником і допомагав у вирішенні різних питань локального масштабу, себто хлопчика на побігеньках. Власне, знайти аборигена – не проблема, проблема – це знайти такого аборигена, який був би достатньо кмітливим, але не настільки, щоб нашкодити нашому бізнесу, наприклад, «зливши» нас поліції.
– Хочеш заробити? – повторив я голосніше. – Я до тебе звертаюсь.
Чистильник взуття нарешті підвів голову. В його каламутних типово мексиканських очах відбилось засотане сизим смогом небо над La Plaza de la Constituciоn, барокові пілястри собору Метрополітана та мексиканський триколор на двадцятиметровому флагштоку посеред площі. Я зазирнув у них і подумав, що він саме та людина, яка нам треба.
– Так, сеньйоре! – скромно відказав юнак.
Він був майже такого ж віку, як я, може, навіть на рік старший, але я підсвідомо відчував свою вищість. Тут, у Мексиці, ми з Тьомиком були іноземцями. І не простими, а з капіталом. Хай маленьким, та все ж капіталом. Цебто ми були Іноземцями з великої літери. Тому я відразу ж вирішив грати по‑крупному: у перший же день купив собі гостроносі лаковані туфлі й чорний глянцуватий плащик від «Hugo Boss».
– Кидай своє крісло для тортур. Більше ти не чиститимеш взуття, – пафосно проказав я. – Завтра о десятій я чекатиму тебе за цією адресою.
Тоді я підвівся, поклав на своє сидіння папірець, видраний із записника, з адресою нашого готелю, а потім, щоб справити ще більше враження, кинув чистильнику сотню песо.
– Дякую, сеньйоре! – розплився в усмішці мексиканець і кинув мені вслід: – До зустрічі, сеньйоре!
Та я вже крокував геть, перетинаючи навскіс широке столичне Зокало. Йшов, не озираючись, навмання, ретельно обдумуючи план майбутньої оборудки й відчуваючи, як вересклива атмосфера мексиканської столиці, просякнута якимось, курва, невідпорно милим розгардіяшем, вривається в кожну клітинку мого єства.

5

У літаку над Атлантикою ми з Тьомиком довго радилися, і я врешті постановив, що ми займатимемося продажем землі. Я на той час уже мав сякий‑такий досвід роботи в земельному бізнесі. Одного разу на Кіровоградщині я продав місцевому фермеру сорок гектарів прекрасної ріллі по дуже непоганій ціні. Фермер був щасливий, наче слон, а я, пригадую, ще довго допитувався, чия ж то була земля.
Колишнього чистильника взуття звали Хосе Акунья. Він з’явився точно в назначений час на порозі мого номеру в «Emporio Reforma», ошатному тризірковому готельчику на окраїні Мехіко. Ми довго розмовляли, я ретельно промацував мексиканця, все більше переконуючись, що він ідеально підходить для наших оборудок. Врешті‑решт я назвав суму, яку ми йому платитимемо, – дуже пристойну, як для Мексики, – на що хлоп, зрозуміло, погодився. Відтак ми потисли один одному руки, і я видав йому аванс, наказавши завтра ж приступати до роботи.
Першим ділом Хосе Акунья мав підсобити нам з вибором машини. Адже без машини в Мехіко – це як без води в Сахарі.
Тьомик був звихнутий на важких мамонтоподібних позашляховиках на зразок «Toyota Tundra». Він аж пищав, коли під час матчів NFL по телевізору крутили їх рекламу, ту, де один з таких перекачаних джипо‑пікапів вивалюється з транспортного літака на злітну смугу під час зльоту, а потім гальмує, утримуючи на ланцюгу цілий літак. Нє, ну, я не маю нічого проти, гарна реклама, але я хотів – та де там хотів! – я просто марив довгоносими американськими кабріолетами 60‑70‑их років. Потай від Тьомика я всучив Хосе кілька рожевих мексиканських соток поверх його платні, схиливши хлопця на свій бік у виборі засобу пересування.
На той час ми мали на руках п’ять місячних виплат з Тьомикового стокгольмського будинку (дехто розраховувався за квартиру на десять місяців уперед), незабаром мала надійти ще одна, тому я почувався досить впевнено і вирішив не економити на авто.
Через два дні Хосе Акунья підігнав під наш готель неперевершене спортивне купе – «Dodge Challenger» 1969‑го року випуску – з новеньким двигуном, шкіряним салоном і досконалим тюнінгом. Машина була справжнім шедевром американського автопрому: фари ледь‑ледь загострені й витягнуті вбік, бампери та диски хромовані, корпус дещо роздутий у порівнянні з базовою моделлю, колір – бронза‑металік з лазуровими переливами. Навіть Тьомику сподобалося, що вже й казати про мене та мексиканця.
Щоправда, коли Тьомик дізнався, у скільки нам обійшовся нафарширований сучасним залізяччям «Dodge», його ледь інфаркт не вхопив.
– Піжони, вашу маму! – несамовито горлав Тьомик, хапаючись за голову і шмигляючи по номеру в одних трусах. – Піжони, твою дівізію впєрьод! Ви мене розорите!
Але я заспокоїв його, сказавши, що ми скоро заробимо ще більше і я все віддам.
На гроші, що лишилися, Хосе орендував на місяць ошатний офіс у центрі Мехіко, ми притягли туди кілька столів, накупляли для більшої солідності папок з паперами і замовили вивіску з рекламою найкращого у Мехіко агентства з продажу землі.
Після того я вкотре вирядився стилягою й завітав до одного зі справжніх агентств нерухомості з проханнями придивитися мені невеличку ділянку землі, всього на кілька соток, за межею Мехіко для будівництва власного котеджу.
Цілий тиждень я морочив тим ріелторам голови. Вони підрахували оптимальну вартість землі, двічі звозили мене подивитись на різні ділянки, запропонували знижку, і, зрештою, наготували усі необхідні документи . Залишилось тільки заплатити бабки, поставити підписи й скріпити їх печатями. Тоді я забрав усі документи, окрім них прихопив з собою ще кілька порожніх бланків, карту з розміткою земельних ділянок та листи зі штампами земельного управління  і звалив.
Ще три дні пішло на детальне вивчення зібраних паперів та підготовку шаблонів для печаток. За цей час з Техасу надійшло замовлене мною через Інтернет устаткування. Тьомик з’явився якраз тоді, коли кремезні хлопці з «DHL» втягли у наш офіс чотири великих піддони, виписані мною з Америки.
– Що за чортівня? – спитав Тьомик, який ніякими організаційними питаннями не займався і тільки давав на все гроші.
– Новітні технології для вашого бізнесу, – підморгнув я і розреготався.
У піддонах були коробки з найновішими сканерами, цифровими копірами, пристрій для імітування водяних знаків, картриджі зі спеціальною фарбою тощо. Більше нічого вам не скажу – це виробнича таємниця. Хтозна, чим ще доведеться займатися на старості…
Того ж дня я надовго засів у офісі, опустив штори і запасся ящиком енергетика «Burn». Не відходив від комп’ютера всю ніч і на ранок мав на руках пакет документів, що підтверджували моє право власності на десяток земельних ділянок під Мехіко (саме ті, що були на карті), кожен з яких нічим не відрізнявся від запропонованого у земельній агенції.
Останньою прийшла невелика посилка, не більше від коробки з‑під взуття, замовлена аж у Європі. Тремтячими руками я дістав з упаковки набір новеньких синьо‑білих печаток, навмання вибрав одну з них й шльопнув по чистому листку. Потім підніс штамп до лампи й старанно порівняв з оригіналом. Мені не лишилося нічого, як задоволено хмикнути.
– Що там? – визирнув із‑за плеча Тьомик.
– Ми готові, джентльмени, – напиндючено промовив я. – Ми готові до бізнесу.
Того дня з вікна нашого офісу ми вперше спустили, неначе прапор, наш фірмовий банер:

«Агентство “Ельдорадо”»
Продаж земельних ділянок у Мехіко та околицях
Земля – ваше золото!».

– Ну, з Богом, – патетично заявив я, – великому кораблю – велике плавання…
Плакат шугонув униз, кілька разів тріпнувся на вітрі і застиг. Тьомик гигикнув, уявивши, як уже завтра гроші клаповухих мексиканців потечуть до нас рікою.

6

Наступного ранку ми втрьох: я, Тьомик та Хосе Акунья, усі в костюмах та краватках, тримали велику нараду щодо перспектив нашого бізнесу.
– Треба придумати, як привернути увагу до «нашої» землі, – сходу почав я.
– Та що тут думати? Даємо рекламу в газетах, в Інтернеті і починаємо косити капусту мішками, – ляпнув Тьомик.
Я аж скривився. Не люблю непрофесіоналів.
– Та що ти кажеш, мій любий напарнику? А ти не подумав, що вже завтра у тебе під дверима буде тупцювати зграя мексиканців з податкової служби, земельної адміністрації і поліції, які просто палатимуть від нетерплячки, бажаючи почути відповідь на запитання, хто ми, в біса, такі і якого дідька ми тут робимо зі стосом майстерно підроблених актів на землю?
Тьомик похнюплено опустив погляд.
– Давайте ще ідеї, – примирливо проказав я.
– Можна пустити чутки, що десь там, за містом, знайшли нафту, і від покупців відбою не буде, ще й куплятимуть вдесятеро дорожче, ніж у конкурентів, – зненацька бовкнув Хосе.
Ми з Тьомиком перезирнулись.
– Ти геній, Хосе! – рявкнув я. – Але… хм… як це зробити?
– Ну, припустімо, ви вдвох інсценуєте суперечку між собою, так, наче ви два іноземні спеціалісти‑геологи, які тільки‑но знайшли нафту. Будете голосно патякати про об’єми покладів там‑то і там‑то. Якщо розіграти сценку в потрібному місці й серед потрібних людей…
– А що, звучить непогано, – зацікавився я.
– Тільки‑от де ми знайдемо цих потрібних  людей? – іронічно хмикнув Тьомик. – Та навіть якщо й знайдемо, то що? Посадимо перед собою на стільчику і будемо розказувати їм про нафту?
Кілька хвилин усі натужно мовчали. Я відкрив вікно, впустивши в офісну кімнатку прохолодне ранкове повітря, й кілька разів глибоко затягнувся сигаретою. Внизу на Calle Juaréz мигтіли розмаїті автівки. За дорогою шумів парк з фонтанами, що сягав аж Palacio de Bellas Artes. Вишукані скульптури навколо мармурового Палацу сумними поглядами проводжали поодиноких перехожих. В цей час парк був майже порожній.
– Світські тусівки, – не то сказав, не то спитав я.
– Не піде. Хто нас туди пустить? – категорично відрубав Тьомик.
Знову запала гнітюча мовчанка. Я вже був ладен піти ва‑банк і запустити оголошення в Інтернет, ризикуючи нарватися на побачення з мексиканськими ревнителями закону, коли це Хосе Акунья підскочив зі свого місця:
– Я знаю, босе! Я знаю! Готелі! П’ятизіркові готелі!
– Тобто?
– Я все владнаю, босе! – по‑змовницьки підморгнув Хосе. – Будьте напоготові. Чекайте від мене дзвінка! – він зірвався з місця і вискочив із офісу.
Я здивовано стенув плечима, Тьомик промовчав. Кращих ідей наразі не було, тому ми просто зачинили офіс й подалися до себе в готель.

7

Хосе так і не подзвонив. Наче крізь землю провалився. Я кілька разів пробував телефонувати йому, однак його мобільний, схоже, був вимкнений. За цілий день він не з’являвся ні в офісі, ні у нас у готелі. Лиш пізно увечері, заледве не опівночі, від нього прийшло довге, наче Ніл, смс‑повідомлення:

«Готель «JW Marriott», північно‑західна околиця, Andres Bello 29. Ціла купа товстосумів. Забронював для вас двох номер на одну добу на імена Джейка та Боба. Заселяйтесь з самого ранку. Починайте з холу ».

– Ти щось розумієш? – спитав я Тьомика, прочитавши йому есемеса.
– Угу, – скептично буркнув мій напарник, – завтра ми читатимемо лекції про нафту товстомордим мексиканським капіталістам.
…Таксист ледве зміг протиснутися до входу в «JW Marriott» крізь цілу купу блискучих розкішних авто, що загатили під’їзд до готелю. Над викладеною позолотою назвою готелю блищало п’ять золотих зірочок.
Ми виборсались із машини, обтрусилися й обдивилися навкруг. Хосе ніде не було. Над нами нависала модернова громада із синього скла, а метрдотель при вході уже запопадливо прочиняв двері.
Я першим прослизнув всередину і впевнено попер на рецепцію.
– Я – Джейк, – кажу, – а це – мій напарник Боб.
А собі думаю, що за дурні імена повигадував цей йолоп? Чорнокосе дівча за стійкою приязно усміхнулося, кивнуло чарівливою голівкою і мелодійно цвірінькнуло:
– Ласкаво прошу до «JW Marriott Hotel». Сімнадцять тисяч п’ятсот песо, будь ласка!
У Тьомика аж око засмикалось. Я притримав його, щоб він не брикнувся на підлогу.
– Сеньйоро, це, мабуть, якась помилка, – спокійно відказую їй і вичавлюю кислу посмішку, – ми не збираємось знімати весь готель.
– А це лиш за один двомісний номер…
– Що, на цілий місяць?
– Ні, ви ж бронювали всього на одну ніч.
Тепер уже око засмикалось навіть у мене. Хоча діватись було нікуди: не оплативши номер, ми не дістались би всередину готелю. Відтак Тьомик, зціпивши зуби, витяг з портмоне свою кредитку і простягнув дівулі. Та хутко провела трансакцію і за якусь хвилину видала нам ключі.
Ми не стали підніматись у номер. Зразу за рецепцією починався просторий хол з баром, де постояльці призначали зустрічі, влаштовували короткі наради або просто відпочивали. Я потяг Тьомика до бару, де ми замовили собі два коктейлі, які коштували, наче барель нафти, кожен, після чого всілись за одним зі столиків коло декоративної пальми.
Хвилин за двадцять за столиком навпроти примостився здоровенний негр у лискучому костюмі і з масивним золотим «Patek Philippe» на зап’ястку.
– Я все ще думаю, що звідти можна буде витягувати не одну сотню мільйонів барелів щорічно… – напустивши на себе серйозності, голосно почав я англійською.
Темношкірий постоялець обернувся в наш бік, подумавши, що ми звертаємось до нього. Тьомик спочатку навіть трохи розгубився, але за мить оговтався і відповів мені:
– Ви оптиміст, колего. Я не думаю, що наше родовище дасть і половину з того.
– Хай так, але ж це під самим Мехіко! Уявляєте, колего, які перспективи відкривають нафтові поклади прямісінько під боком найбільшого у світі мегаполісу?
Негр зацікавлено дослухався до нас, а ми не переставали теревенити. Потім він одним махом випив крихітну філіжанку кави, проковтнув кілька булочок, підвівся і неквапом посунув геть. Ми провели його важкими поглядами.
– От козел, – буркнув я.
– Нічого. З ким‑небудь іншим пощастить, – сказав Тьомик. – Я не заспокоюсь, поки не відіб’ю гроші за наш клятий номер.
Відтак цілий день ми з Тьомиком гасали холами готелю й горлали, як ненормальні, про нафту, проекти нафтопроводів, строки розробки родовищ, очікувані об’єми видобутку, старанно вдаючи з себе геологів. Я прикидався німцем, Артем прикидався шведом, через що ми нібито могли спілкуватись тільки англійською. Опівночі про щойно розвідані нафтові родовища неподалік від Мехіко вже знали навіть покоївки готелю, однак ніхто так і не підійшов і не заговорив з нами.
Увечері, коли ми, потомлені й розчаровані, відлежувалися у шикарному двомісному номері на третьому поверсі «JW Marriott Hotel», хтось подзвонив мені на мобільний. Я скочив на ноги й нетерпляче притулив телефон до вуха.
– Як минув день, босе? – долинуло з трубки. – Хтось клюнув?
То був Хосе Акунья.
– Глухо, – холодно обізвався я, – з таким самим успіхом ми могли б говорити про нафту з мертвими. Треба придумати щось ін…
– Готель «Sheraton Maria Isabel», п’ять зірок, – мексиканець наче й не чув мене. – Номери вже заброньовані й чекають на вас. Серед постояльців техаський скотар з мільйонними статками, власник мережі елітних ресторанів у Канкуні, директор будівельної компанії, яка забудувала половину Уатулько, кілька дрібних промисловців і два бандити. Всі при грошах. Контингент – те, що треба, босе! Удачі!
Я хотів відповісти щось уїдливе, але не встиг – Хосе поклав трубку.
– Як думаєш, Тьомо, варто нам завтра туди пертися? – я втомлено упав на ліжко, втонувши у м’якому матраці. – По‑моєму, це хрінова ідея…
Тьомик у відповідь потужно захропів.

8

Але ми поперлися. І не тільки завтра, а й післязавтра, і після післязавтра. Треба ж було продавати «нашу» землю. Цілий тиждень ми гасали найкращими столичними готелями, теревенячи про нафту та земельні наділи, викидаючи по кількасот доларів за номер. Тьомик щодень ставав усе похмурішим та похмурішим, а на сьомий день, ніби між іншим, незворушно заявив:
– Якщо ми завтра заплатимо за ще один такий номер, у нас не залишиться грошей навіть на квитки додому…
А тоді зник у ванній чергового люксового номера.
Мені сильно закортіло відірвати Хосе голову. Хлоп, звичайно, ні в чому не винен, ми ж самі підписались на цю авантюру, і взагалі, це нічого не вирішило б, але ж треба було комусь відірвати голову. А Тьомик без голови не зміг би знімати грошей зі свого рахунку. І не встиг я ото подумати про Хосе, як мій телефон мляво пискнув з кишені, просигналізувавши про отримане повідомлення.

«Гарні новини, босе! «Four Seasons Hotel». Шукайте дона Педро Сесіліо Раміреса. Наркоторговець і найбагатший землевласник Мексики. Йому належить більше землі, аніж ви можете уявити », –

прочитав я.
Коли Тьомик вийшов з душу, я подумав, що з відриванням голови Хосе ще можна почекати.
– Завтра останній раз, – тихо мовив я до нього.
– Я й так знаю, що останній, – сухо відрубав Тьомик, накрився ковдрою і відвернувся до стіни.
«Отже, завтра або ніколи», – зціпивши зуби, подумав я.
…«Four Seasons» виявився найкращим з готелів серед тих, по яких ми тинялися до того. Ну і, звісно, найдорожчим.
Ціла купа м’яких крісел та диванів з позолоченими бильцями заполонили велетенський П‑подібний хол першого поверху. Ближче до вікон, які виходили на вилизаний вічнозелений парк з фанатично підстриженими кущами та газонами, стояв ряд круглих дерев’яних столиків з дерев’яними літніми кріслами. Столики дармували – до ленчу ще лишалося чимало часу, однак у холі було людно. Ми пройшли в центр залу і розвалились на одній з білосніжних козеток. Прямо навпроти нас мостилась імпресіоністська статуя голої дівки з якогось чорного металу, що нагадував звичайну конструкційну сталь. Дівка була дуже кістлява. Я чомусь подумав, що це поганий знак.
Далі все пішло, як завше. Я горлав про нафту, Тьомик якось уже зовсім мляво реагував, з безнадійним виглядом розбавляючи водоспад моїх слів своїми куцими фразами. Після двох годин безперервного молотіння повітря я зрештою потроху почав затихати, а голос мій захурчав штучно, як мікрофон, схований у китайській ляльці.
…Почалось усе з того, що над самим моїм вухом хтось відчеканив чудовою англійською:
– Нафта? Тут, коло Мехіко? Нізащо не повірив би!
Я стрепенувся і оглянувся через плече. За мною підносився увись кремезний череватий мексиканець – те, що він мексиканець, сумнівів не могло бути – виряджений у піжонський білий костюм, жовто‑коричневий ковбойський капелюх із зміїної шкіри та гостроносі туфлі на високому каблуку та ще й зі шпорами. Блін, чудило, мов із кіно, подумав я. А ще у нього була тростина зі срібним набалдашником у вигляді орлиної голови зі змією в зубах – точно, як на мексиканському прапорі.
На вид йому було років сорок, може, сорок п’ять.
Я спочатку театрально потупив очі, зумисне трохи помовчав, напустивши на себе таємничого вигляду, і холодно проказав:
– Ні! Ви помилилися.
– Але, сеньйори, я щойно чув, як ви сперечалися про чималі поклади нафти десь за околицями Мехіко!
– І вам не почулося, – втрутився Тьомик, стараючись надати своїй англійській німецького акценту, а втім – даремно, навіть китайці краще говорять. – Ми справді спілкувалися про нафту, але… – ось тут Тьомик, хитра бестія, витримав чималу паузу, – …але не біля Мехіко.
«Якщо він тільки не повний ідіот, то зараз мусить клюнути!» – подумав я, і серце моє забилося частіше.
Як покажуть наступні події, мексиканець виявився аж два рази не повним ідіотом. Але це потім, а зараз він обійшов круг столу і нахабно взяв до рук верхній з актів на землю, які я спеціально розклав перед нами на столі. То була ділянка під серійним номером AJ317 у державному реєстрі, якраз та, на котру я поцупив практично готові документи у справжньому земельному агентстві.
– А це що таке, хлопчики? – безцеремонно спитав багатій.
Він зняв капелюха, шпурнув його на козетку коло мене, а сам плюхнувся поряд з Тьомиком, заклавши праву ногу на коліно, і ретельно роздивився документ. Позаду мексиканця у білому невідь звідки зринув плечистий засмаглий тип у строгому чорному костюмі та в ідіотських малинових туфлях з блиском. Його морда – так, саме морда, а не обличчя – була непропорційно маленькою у порівнянні з тілом, вельми нагадуючи зморщений писок хитрого шимпанзе. Він послужливо підніс своєму босу келих з коктейлем, після чого завмер, наче ще одна статуя, за його спиною.
Мені не сподобалось ні те, як мексиканський ковбой зі шпорами обізвав нас хлопчиками, ні те, як розкуто та нахабно він себе поводив.
– А ви хто будете, дядьку? – стримано поцікавився я, відчуваючи, як у серце закрадається непоясненний страх.
– Та це акти на землю біля Мехіко, – майже одночасно зі мною втрутився Тьомик. Мій напарник все ще продовжував грати дурника, думаючи лише про одне – як би відбити викинуті на першокласні готелі гроші. – Ми тут прикупили собі трохи землі за містом…
– Хм… Справді? – латинос проігнорував мене.
Я непогано розбираюсь у людях. Ну, робота в мене така. І тоді, пригадую, я раптом подумав, що не маю ані найменшого бажання всучити цьому мексиканському Рокфеллеру фальшивий акт на землю, яка мені не належить і ніколи не належала. Він не був жертвою, клаповухим мішком із грошима. Він був хижаком, наче той срібний кондор на набалдашнику його палиці, який трощив дзьобом череп гримучої змії.
– Знаєте, ми… – спробував був устряти я, відчайдушно намагаючись взяти ситуацію під контроль. Але ситуація не менш відчайдушно пручалася.
– Маєте рацію, сеньйоре, – знову перебив мене Тьомик, – це вже наша земля.
– …з нафтою? – черевань лукаво прижмурив око.
– Так! Ги‑ги! Ой… – блискуче зіграв Тьомик. – Ні. Я мав на увазі без нафти.
– І з якого такого дива, дозвольте поцікавитися, два європейських хлопчики надумали розжитись на цілий аеродром абсолютно неродючої землі – землі без нафти – в сорока милях від Мехіко? – уїдливо просичав мексиканець, розглядаючи інші акти на землю. – Я трохи знаюсь на землі, хлопчики, тому скажу вам прямо, що це нікудишнє капіталовкладення.
Я відчув, що Тьомикова шаманська здатність притягувати неприємності на наші голови запрацювала на повну котушку. Я знав, що він зараз ще трохи напустить туману, як ми з ним і домовлялись, а потім зізнається знічев’я, що в землі щойно знайшли нафту і ми не проти перепродати наділи. Але моя інтуїція, мій проникливий внутрішній голос верещав, наче кіт, якому защемило хвоста рейковими стрілами і на якого з туману, чмихаючи і чахкаючи, насувається поїзд. «Чуваки, без образ, але збирайте свої манатки, біс із ними, з грошами, і валіть звідтіля на хрін!!!» – волала моя інтуїція. І знаєте, дуже рідко вона отак волає, і ще не трапилось жодного випадку, щоб я міг у ній засумніватися.
Тож я вже рішуче підняв руку, наладившись схопити Тьомика за барки, згребти наші документи і посунути геть. Коли мексиканець обізвався знов:
– А я, до речі, дон Педро. Педро Сесіліо Рамірес, – три останні слова прозвучали у моїх вухах, наче виляски батога.
У голові пронеслося вчорашнє повідомлення від Хосе Акуньї: «…найбагатший землевласник Мексики ». Після цього у мене в очах, мабуть, проступили відлиті із золота значки «$», як у Скруджа МакДака з диснеївських мультиків, і я неквапливо відвів руку.
– Я – Боб, а це мій напарник – Джейк, – дурнувато представив нас Тьомик.
Я мовчав, втелющившись у обличчя дона Педро. Той теж мовчав і не відводив очей. Якийсь час ми наче мірялися внутрішньою силою один з одним, зчепившись поглядами.
– Son gilipollas! – зненацька випалив дон іспанською прямо мені в лице.
Жоден м’яз на моєму обличчі не смикнувся. Я відразу зметикнув, що він перевіряє, чи розуміємо ми іспанську. Я, як і раніше, стримано відказав англійською:
– Перепрошую, сеньйоре, ми не настільки знайомі з іспанською, щоби…
– А… Ні, нічого… Краще розкажіть, що ви, в біса, там нарили.
– Там є нафта, – сходу випалив я.
– Ти що? Пс‑с… – прошепотів Тьомик, награно прикриваючись долонею.
– Земля неродюча, але в надрах лежать мільярди барелів чорного золота, – продовжив я, відразу беручи бика за роги. – То золота земля, сеньйоре Рамірес.
– Тоді чому ви розказуєте це мені ? – спитав дон.
– Взагалі‑то ми не нафтовики, ми лиш геологи‑розвідники. У нас немає ні капіталу, ні засобів, щоб витягти звідтіля нафту. Ми випадково натрапили на поклади, мерщій скупили ділянки, а зараз не проти перепродати землю, – удавано прямодушно відповів я.
Дон Педро душив мене прискіпливим поглядом колючих очей. Але я вже твердо вирішив прийняти цю гру, а там, думаю, нехай вже що буде.
– Це добре, – нарешті промовив він, – це дуже добре…
У цей момент чорнопикий богатир у костюмі та малинових туфлях схилився над диваном і щось прошептав на вухо дону. Дон Педро мляво усміхнувся і впівголоса відказав, перейшовши на іспанську:
– Говори іспанською, Хорхе. Вони, схоже, нічого не тямлять по‑нашому.
Далі вони перекинулися кількома дуже тихими фразами, але я все одно їх розчув.
– Тут від створення світу не було нафти, окрім тої, що приходить по трубах від океану, доне. Ці дві біломорді собаки дурять вас, сеньйоре, – сказав Хорхе.
– Я знаю, – відказав дон Педро. – Не розумію тільки, як ці жовторотики могли подумати, що я поведусь на таке?
– Але й без нафти це добра земля, доне.
– Ага, carramba, це гарна земля. Я потягну час, а ти вивідай, хто ці два цуцики, і ретельно перевір усі документи на землю. А там вирішимо, що з ними робити.
Тоді дон Педро повернувся до мене і промовив англійською:
– Запрошую вас обох, сеньйори, приєднатися до мене під час вечері. У мене чудовий будинок за містом. Я маю до вас непогану ділову пропозицію.
– Дякую за люб’язне запрошення, – почав був я, – але…
Мені здавалося, що в цей момент мексиканець розтинає мене на шматки своїм поглядом. Я вже не боявся його – я ж сказав, що вирішив прийняти цю гру, – однак я зовсім не мав бажання лізти на ворожу територію.
– …ми згодні! – зненацька замість мене докінчив Тьомик і потиснув руку донові.
– От і добре, хлопчики. О п’ятій пополудні я пришлю за вами лімузин.

9

– Ти глянь, чувак, яка в нього файна доця, – шепнув мені на вухо Тьомик.
– Ти ідіот! – я ледь не поперхнувся шампанським. – Це не доця! Це його дружина !
Я щонайсуворіше зазирнув Тьомику в обличчя. Блін, що за безтямний блукаючий вираз? А очі як у контуженого! У таких випадках боксерський рефері зазвичай махає високо здійнятими руками, обіймає боксера, лагідно відтісняючи його до канатів, і припиняє бій, фіксуючи технічний нокаут. Але Тьомик не боксер, і ми, на жаль, не на боксерському ринзі.
– Навіть не думай, кретине! – прошипів я.
– Ти про що, чувак? Я повністю контролюю ситуацію, – солідно прокашлявся Тьомик. – Запевняю, тобі нема про що хвилюватися.
З власного досвіду я знаю: коли Тьомик говорить, що нема про що хвилюватися, – це саме той випадок, коли дуже треба хвилюватися…
Минуло трохи більше тридцяти хвилин відтоді, як нас допровадили на білосніжному «Лінкольні» на заміську віллу дона Педро. Вілла виявилась не набагато меншою за весь «Four Seasons Hotel», з двоповерховим будиночком для гостей, з басейном, у якому могла б тренуватись уся українська олімпійська збірна по плаванню, і величезним парком, де спокійнісінько паслись мініатюрні приручені сарни. По периметру виднілися пости воєнізованої охорони, які трохи псували ландшафт.
Я сидів за круглим столом коло відчиненого вікна, сьорбав шампанське і пітнів. Зазвичай я дуже пітнію, коли нервую. А нервував я з двох причин. По‑перше, через те, що дон Педро нахабно, не сказавши ні слова, ще у готелі відібрав у мене всі наші земельні акти, нібито для того, щоб його упорядник оцінив їх реальну вартість та відібрав найкращі паї. Другою причиною була донья Роза – дружина Педро Раміреса, яку Тьомик тільки‑но сприйняв за його доньку, оскільки бігав у туалет попісяти, коли мене з нею знайомили. А хвилюватись там, хай йому грець, було через що – вродливішої жінки я ще зроду не бачив. Тьомик увесь розмазався і поплив, блін, у дальнє плавання, тільки її запримітивши.
Донья Роза направду годилася тому старому мексиканському пердуну в доньки. Вона була… ну, вся була така, як… ну, як мільйон баксів новенькими купюрами! Я, знаєте, не мастак жінок описувати, тому більше й не маю чого додати. Зате Тьомик сказав би, що донья Роза була не дуже високого зросту, засмагла, з гарно окресленим станом, м’якими грудьми і чарівливими маленькими ніжками. Якщо дивитися далі (я далі не дивився, бо мені й усього згаданого вище вистачило, щоб ледь не захлинутися слиною, тому все це записано по свідченнях Тьомика), натрапимо на ангельської вроди обличчя без жодної зморшки чи складочки, акуратний прямий ніс, широко поставлені чорні маслинки очей та пухкі сексуальні губи, з яких ніколи не сходить посмішка. Втім, найважливіше крилося не у зовнішності та пишних принадах. Донья Роза володіла просто неперевершеною харизмою. Вона рухалась граційно, неначе акторка театру, постійно щось приязно щебетала, божественно закидала голівку назад, невимушено підбираючи волосся, і причаровувала, причаровувала, причаровувала…
Відрекомендувавши мені свою дружину, дон Педро кудись вшився, пообіцявши приєднатися до нас під час вечері, і покинув мене напризволяще зі своїм чорнооким ангелом та моїм придуркуватим блондином. Моя нервозність перейшла заледве не у паніку, коли я побачив, як у Тьомика набухли штани і як він дивиться на господиню.
– Вона схожа на моє перше кохання… – замріяно промурмотів Тьомик.
– На сто перше, трясця твоїй матері! – я смикнув його за рукав жакета. – Тільки торкнешся до неї, я власноруч відірву тобі яйця! – а потім подумав‑подумав і додав: – Якщо дон Педро сам не відірве їх тобі до того.
Втім, за двадцять хвилин повернувся дон Педро, трохи розрядивши ситуацію. Я відзначив, що він устиг переодягтися в новий піжонський жакет з вузенькою змійкою‑краваткою та широченними манжетами, загостреними на кутах. Учотирьох ми сіли до столу вечеряти: я – навпроти дона, а Тьомик – супроти доньї Рози.
Дуже довго ми просто жували, іноді вставляючи безглузді фрази про смакові якості поданих закусок та кількість крові у біфштексі. Чудове червоне вино гарно смакувало до вечері, але ніяк не могло мене розслабити. Дон Педро виявився гарним господарем і прекрасним співрозмовником. Він докладав усіх зусиль, аби ми з Тьомиком не нудились, однак я не міг заспокоїтися і згодом обережно запитав:
– То що там із землею, сеньйоре Педро? Вас зацікавили наші наділи?
– Давайте не будемо за столом про справи, – ухилився він від відповіді.
Холодна підозра прокралась у моє серце, і я безповоротно втратив апетит. На відміну від Тьомика, який чудово освоївся за столом, наминаючи все, до чого міг дотягнутися, відкрито, потвора, підморгував дружині дона і не переставав сипати дурнуватими запитаннями, я ледве стримував тремтіння в руках, думаючи про те, чим все це скінчиться, якщо дон Педро таки розкусив, що документи на землю липові.
– А чого ви живете в готелі, якщо у вас є такий шикарний особняк? – тим часом варнякав Тьомик.
– То мій власний готель, – відповідав дон Педро. – Я постійно там зупиняюся, коли їжджу по справах до столиці.
– А нащо вам такий великий басейн? А чому ви не проклали сюди метро прямо від Мехіко? Скільки у вас вертольотів? – не вгавав мій компаньйон.
Донья Роза не відводила своїх чорних оченят від мого балакучого напарника. Високі синьоокі блондини, знаєте, наче магніт притягують смаглявих мексиканок. В якийсь момент я готовий був побитися об заклад, що вони вже труться ногами під столом. Саме тоді до дона підійшов Хорхе – та мавпа, що супроводжувала земляного магната в готелі.
– Я все дізнався, сеньйоре, – тихо проказав він іспанською.
– Ви неймовірно гарна, – прошепотів Тьомик англійською, скориставшись тим, що дон переключив свою увагу на Хорхе.
Я розривався між тим, щоб підслуховувати шемрання Хорхе та пильнувати Тьомика, який безцеремонно фліртував з хазяйкою, паралельно роздумуючи про те, що, може, ще не пізно й ліпше зараз вискочити з‑за столу й чкурнути в напрямі Мехіко. Скільки там тої дороги? Якихось нещасних 40 миль! До ранку добіжимо.
– Поселилися сьогодні зранку, – продовжив Хорхе. – Один з них німець, інший – швед. По‑моєму. Де й коли вони нагребли стільки землі – поняття не маю. Але… – ось у цьому місці, пам’ятаю, у мене ледь серце не вискочило з грудей, – …з документами на землю все гаразд. Її потрібно брати, доне…
– Ти впевнений?
– Так, доне.
«Гарна робота, чувак», – подумки похвалив я сам себе, полегшено зітхнувши. Однак розслаблятися не було часу: Тьомик уже повним ходом налягав на донью Розу.
– Як щодо того, щоб викурити по сигарі на веранді, помилуватися зоряним небом і поговорити про справи? – запропонував дон, хоч звучало це, швидше, як наказ, аніж пропозиція.
– Із превеликим задоволенням, – сказав я, вхопивши Тьомика за лікоть.
– Я не палю, – сказав Тьомик.
Я сильніше стиснув його лікоть.
– Я не палю! – загорлав він, рвучко вивільнивши руку.
– Мені достатньо й одного з вас, – засміявся дон.
– Але ми працюємо тільки вкупі, – рішуче відказав я і силоміць витяг напарника з‑за столу; донья Роза сердито надула губки, змірявши мене сповненим ненависті поглядом.
Ми вийшли на просторий балкон, заставлений мармуровими вазонами з різними екзотичними квітами. Тьомик ображено сопів. Дон Педро запропонував мені сигару, запалив свою, а далі витяг з папки, яку приніс йому Хорхе, один з моїх «мокрих» актів на землю.
– Я волів би почати з оцього шматка, – він подав мені папірець.
Я прийняв документ обома руками, міцно притисши лікті до тулуба, щоб не видати зрадливе тремтіння кінцівок. То був той самий злощасний кусень землі під номером AJ317, з якого усе почалося. Судячи з опису, наділ розташований десь зовсім поряд з володіннями дона.
– Я купую цей пай, – безапеляційно відчеканив дон Педро. Він не сказав «чи не думали ви про продаж цього паю?» або ж «я міг би купити цю ділянку». Ні. Його тон не допускав жодних заперечень. Однак я ладен був продати землю прямо зараз, не торгуючись, навіть за півціни, аби тільки якнайшвидше дати драла з цих хоромів. Тьомик стояв поряд і вдавав, що уважно слухає дона, хоча очима мацав і роздягав сеньйору Розу, що зосталася сидіти за столом, кокетливо схиливши голівку набік.
– Я не проти, – стримано відказую донові.
– Я знаю, – дон хижо усміхається, а тоді незворушно називає ціну: – П’ять мільйонів песо.
Тут у Тьомика аж очі на лоба полізли. Схоже, на кількадесят секунд він забув навіть про донью Розу. Я відчував, що він ще, чого доброго, зомліє від почутої цифри. Геть‑бо непристосований хлоп до справжнього бізнесу. Особисто я ніскільки не вразився і промовчав.
– Непогана ціна за такий шмат, – перервав хвилинну мовчанку мексиканець, чи то здивовано, чи то розгнівано звівши на переніссі брови. Я кивнув.
– Ось це завдаток, – безбарвно продовжив дон Педро. – П’ятсот тисяч песо. Завтра мої люди зв’яжуться з вами і переведуть на рахунок решту. Підготуйте усі документи для передачі землі у мою власність.
Мексиканець дав знак Хорхе, і той слухняно поставив на білосніжний гіпсовий парапет відкриту спортивну сумку «Nike». Я обережно зазирнув всередину. В ній лежала ціла купа перев’язаних пачками мексиканських банкнот. Ціла купа! Я ще ніколи не бачив стільки готівки відразу.
– Можете перерахувати, – буркнув дон.
– Ні, дякую. Ми вам віримо.
Якусь мить я вагався, не знаючи, що робити далі. Я відчував, що донові Педро відомо все про нафту, тобто, що її там немає, і розумів, коли покладу руку на сумку, назад вороття уже не буде. Одначе, панове, я не з тих, хто відступає, маючи перед носом півмільйона мексиканських песо. Застебнувши блискавку, я рішуче прийняв сумку до своїх рук.
Дон Педро наче прочитав мої думки.
– Навіщо були оті ваші розмови про чорне золото? Ви ж не гірше за мене знаєте, що в тій землі немає ні краплини нафти, навіть якщо просвердлити дірку до самої магми, – жорстко проказав магнат, наче вичитуючи неслухняного хлопчака, який ненавмисно розбив вікно його маєтку.
Я потупив очі, але тут‑таки придумав, як викрутитися. Я сказав йому правду:
– Це маркетинговий хід. Нам просто конче треба було продати землю.
Дон кивнув. Ми довго мовчали. Стояли пліч‑о‑пліч, задерши тліючі вогники товстенних бурих сигар у смолянисте небо, попахкуючи димом й роздивляючись воскові цятки зір. Запашний дим справжніх кубинських сигар колючим вогнем обпалював горло, але заспокоював нерви і стишував дрож. Язики опівнічної холоднечі помалу вповзали на балкон, лізли під жакет і крізь сорочку лоскотали тіло. Я міркував, чому ми ще живі, якщо цей дженджикуватий наркобарон від початку розумів, що жодної нафти не існує. Зрештою я спитав:
– Тоді чому ви купуєте цю ділянку?
Дон Педро розвернувся і твердими кроками вирушив до виходу з балкону. У дверях він обернувся й мовив, по‑ідіотськи театрально помахавши вказівним пальцем:
– Чорне золото Мексики – це не нафта. Чорне золото Мексики – це її земля, хлопчики… Це її земля…

10

– Як?! Як, в дідька, ти це зробив?
Я невиразно пересмикнув плечима, хоча в душі торжествував, і від перезбудження мені хотілось верещати на все Мехіко, наче мавпа в джунглях. У такі моменти мене завше опановує відчуття вищості. Вищості над Тьомиком, над Хосе, над усім світом.
– Ти геній, чувак! – вторував Тьомик і на підтвердження ляскав долонею по бардачку «Доджа». – Ти даєш йому підроблений акт, а він каже – справжній! Ти просиш назвати ціну, а він сам пропонує вдесятеро  більшу від вартості паю, так, наче в тій землі нафти і золота напхано до самого ядра!
Мені раптом схотілось спитати, чи не страшно Тьомику. Щось трохи гризло мене зсередини (не совість, не подумайте, совість у бізнесі – це як коханець у ліжку твоєї дружини… хоча ні… навіть як два коханці у ліжку твоєї дружини.) Але я так нічого й не сказав, не схотів псувати солодкий момент власного тріумфу.
– Ні, я все ще не можу повірити! – ніяк не вгавав мій напарник. – Це просто не вкладається у мене в голові! Це неможливо! Отак взяв – бац! – і запропонував ціну вдесятеро  більшу! Я завше знав, що ти геній, чувак, але щоб аж та‑а‑ак.
– Це бізнес, Тьомо, – напустив я ще більшого туману. – Ти ніколи не збагнеш до кінця всіх нюансів справжнього бізнесу…
Ми проминули Зокало і неспішно їхали у свій готельчик, вихляючи між запиленими авто та поодинокими сонними вантажівками. На одному з перехресть, незважаючи на пізню пору, горлали запальних мексиканських пісень кілька бродячих менестрелів, маріачос, як їх тут називають, в широкополих сомбреро та чорних сюртуках із золотими ґудзиками. Я взяв з сумки одну з пачок, витяг з неї кілька купюр і жбурнув музикантам. Маріачос, покидавши інструменти, бігли за нашим «Челенджером» аж до наступного перехрестя. Так дуже дякували.
Перед сном я подзвонив Хосе Акуньї і розказав про всі перипетії пережитого дня.
– Круто, босе! – зрадів абориген. – Я знав, що ви його підчепите!
– Підготуй пакет із необхідними документами. Назавтра люди Раміреса мають навідатись до нашого агентства, щоб почати оформляти продаж землі. І… і приготуйся зникнути з Мехіко.
– Ви геній, босе! – кричав Хосе.
– Так, я знаю, – стомлено відповів я, поклав телефон, потягнувся, хряснув пальцями і завалився на ліжко.
Я вже майже відійшов до сну, коли почув, як Тьомик тихенько питає:
– Слухай, Максе, оскільки землі у нас на ділі немає, виходить, ми просто видурили в дона п’ять мільйонів? Якось не комільфо воно…
Я скривився крізь сон, який вже заповзав на мою подушку. Прочунявся, бачте, ревнитель суспільної моралі! Що не кажіть, не люблю непрофесіоналів.
– Ти бачив його будинок, готель, машини? Він від того не збідніє, друже… Нітрохи не збідніє…

11

Зранку я прокинувся у казковому настрої. Тьомикові сумніви, на щастя, кудись вивітрились, а Хосе відзвітував, що всі документи готові, управитель дона вже дзвонив, і він, Хосе цебто, чекає на його приїзд.
Крізь шибу зазирало по‑справжньому весняне тепле сонечко. Я сидів на кухні, хрумкав горішки, пив молоко і роздивлявся карту Мексики. Мій напарник всівся навпроти і намагався, не знаючи іспанської, розгадувати іспанський кросворд. Ще кілька годин, думав я, ми отримаємо гроші і розпрощаємося з мексиканською столицею…
Два дзвінки пролунали практично одночасно. Спочатку задзеленчав мій мобільний, що лежав поряд мене на столі, і майже водночас з цим хтось настирливо подзвонив у двері нашого номеру. Я потягнувся рукою до телефону, а Тьомик підвівся, відклавши вбік «La Crоnica de Hoy».
– Я відчиню, – сказав мій напарник і зник у коридорі.
Я глипнув на кольорове табло мого телефону, за звичкою витримавши паузу перед тим, як прийняти виклик. Затим я почув клацання дверного замка – це Тьомик відчинив двері.
– Хто там? – гукнув я до Тьоми і приклав трубку до вуха.
У цю ж мить із коридору долинув звук важезного удару, так, наче там хтось щосили гепнув пудовим молотом по пустій дерев’яній діжці. А потім я побачив, як Тьомик – хоча, правильніше, мабуть, буде казати, не Тьомик, а його тіло, – розкинувши врізнобіч руки і задерши догори ноги, летить коридором прямісінько до виходу на балкон нашої кімнати.
Чорт, а ви уявляєте собі, як це – сидіти в готельному номері, спокійнісінько лускати горішки і нараз розкумекати, що твій напарник щойно впустив до номера когось, хто, не зволікаючи, потужно врізав йому в довбеху, від чого він, оцей твій горе‑напарник, маючи добрих вісімдесят кілограмів ваги, полетів по коридору, наче шматок фанери? Ні, панове, ви цього не уявляєте.
Але якщо уявили, то спробуйте тепер домалювати у голові ще дещо. Уявіть собі, що в той самий момент, коли тіло Тьомика прямо на моїх очах пікірувало у напрямку лоджії, я почув з телефону захеканий і переляканий голос Хосе Акуньї, який пролепетав:
– Вони про все дізнались, чувак! Забирайте бабки і валіть до чортів звідтіля, якщо вам дороге ваше життя!
Оцього ви вже точно собі не намалюєте, бо якщо таке уявити по‑справжньому, то можна запросто накласти в штани. Повірте, по собі знаю.
Про те, що трапилося далі, багато розказувати не буду. У вітальню з коридору ввалилися два качки‑носороги, за якими просунувся Хорхе‑шимпанзе. Мені кілька разів потужно з’їздили по морді, аж у стільчика піді мною ніжки підкосилися, Хорхе витяг з‑під ліжка сумку «Nike» з грошима дона Педро і назвав мене «хитрожопим». Далі повідомив, що його начальство вельми сердиться за наш із Тьомиком нечесний вчинок і вимагає, щоб ми покаялись. Я сказав, що ми каємось, так, бляха, сильно каємось, що просто далі вже нема куди. А Хорхе сказав, що для отримання індульгенції від його високості дона цього мало. Необхідна компенсація за моральні збитки у розмірі, не багато не мало, а п’ятсот тисяч песо, окрім того, що він уже у нас забрав.
– Гроші ви мусите самі привезти донові додому. Вже завтра. Якщо надумаєте накивати п’ятами, подумайте двічі – з вас, коли піймають, нароблять відбивних і згодують собакам дона. Від Педро Сесіліо Раміреса ще ніхто не тікав.
Затим Хорхе переконався, чи на місці всі пачки банкнот, міцно притис до себе сумку, і вони подалися геть. Я поволі підвівся, витираючи приплющеного закривавленого носа. Тьомик усе ще лежав головою вниз на сходах, які вели до балкону, задерши волохаті ноги до стелі, а його тапочки так і лишилися стояти коло вхідних дверей, де він отримав стусана на свою безтурботну білобрису голову.
Я протюпав коридором і смикнув Тьомика за ногу:
– Чувак, ти що, здох?
На що Тьомик розплющив одне око і стиха спитав:
– Вони пішли?
– Ага.
– Що то було?
– Нам кінець, чувак, – сказав я, схлипуючи, – дон Педро розкусив нас.
Тьомик нарешті прийняв людську позу, всівшись на ґанку лоджії. Під лівим оком у нього розплився величезний синець кольору нічного неба.
– І що тепер? – обережно поцікавився мій напарник.
– Він хоче, щоб ми до завтра дістали йому півмільйона песо…
– То віддай їх йому!
– Свої він уже забрав. Він хоче півлимона на додачу.
Тоді Артем підхопився і помчав до спальні, де на недбало зібганій постелі валявся його ноутбук. Він відкрив кришку, кілька хвилин отетеріло телющився на плоский екран, чекаючи, поки комп’ютер налапає готельний wi‑fi і підключиться до Інтернету, а потім зайшов на сторінку шведського банку «Nordea», щоб переглянути стан свого рахунку.
– Щойно надійшли гроші за будинок, – зрештою промовив Тьомик.
– Скільки?
– Сім тисяч шістсот євро.
«Отже, десять кусків зелених або сто тисяч песо», – хутко перерахував я в голові.
Далі ми кинулись перевертати усі наші речі, ритися між паперами, вивертати кишені штанів та сорочок, звідусіль витягуючи поодинокі затерті папірці: мексиканські песо, американські долари, євро і навіть гривні. Ми перетрусили весь готельний номер, нашкрібши трохи більше двох тисяч доларів. Тобто у нас не було навіть четвертини від потрібної суми…
У відчаї я вхопив мобільний і подзвонив Хосе.
– О, мужики, привіт! А я вже думав, що вас на світі вже немає! – після кількох гудків радісно озвався мексиканець.
– Де ти зараз?! – рявкнув я. Судячи по шуму, який линув крізь трубку, Хосе на чималій швидкості мчав кудись дорогою.
– Драпаю на південь. Уявляєте, вони мене не замочили! Живим залишили! Тільки кілька зубів вибили, викрутили три пальці обценьками і голову в унітазі помили. Сказали – на перший раз досить. О, я так їм дякував, мужики! Зараз думаю якийсь час пересидіти, чи в горах у Оахаці, чи, може, в джунглях Чіапасу. Я ще молодий – жити хочеться. А як ви там?
– Нормально, – буркнув я, прикладаючи лід до напухлого носа. – Дон Педро наказав принести йому завтра п’ятсот тисяч песо. Що нам робити?
Хосе Акунья довго мовчав, а потім прошепотів дрижачим голосом:
– Мужики, принесіть йому завтра п’ятсот тисяч песо.
– Але у нас немає п’ятиста тисяч! – загорлав я в трубку.
– Тоді він зробить з вас відбивні і згодує собакам, – сумно проказав Хосе і розірвав зв’язок.
Я сів на краєчок ліжка і обхопив голову руками. Ще годину тому життя іскрилось усіма барвами веселки, а Мехіко здавалося найкращим містом світу. А тепер діловий гамір, який напливав знадвору, душив безвихіддю та невідомістю, а мексиканська столиця з райського куточка перетворилася на смертельну пастку.
– Слухай, може, й нам рвонути слідом за Хосе, на південь? – запропонував я. – Може, не такі вже й довгі пазурі у цього дона і нам пощастить…
Але Тьомик заперечно похитав головою, мовляв, такий, як дон, дістане й з‑під землі.
– А давай я з’їжджу до дона сам і все владнаю, – раптом запропонував мій напарник.
Я аж рота роззявив від несподіванки. Це вперше на моїй пам’яті Тьомик проявив ініціативу у справжній скруті. У мене зразу наче камінь з душі звалився.
– Артеме, – кажу, – ти справжній друг!
– Але ти будеш винен мені п’ятдесят кусків зелених…
– Що‑о?!!
– Що чув.
– Але ж у тебе  немає п’ятдесяти тисяч! Тільки дванадцять!
– Зате я вирішуватиму твою  проблему на п’ятдесят тисяч!
– Як би ти не старався, – кажу я, – навіть якщо ти її і вирішиш, то не більше як на дванадцять тисяч! Більше в тебе просто нема!
– Ну, тоді знаєш що? Ти це все заварив, то й сам усе розхльобуй! – буркнув Тьомик і відвернувся.
«От козел», – подумав я і теж відвернувся, обурено склавши руки на грудях.
Через півгодини, викуривши півпачки сигарет, я повернувся назад до нашої розмови.
– Чувак, – кажу, – ти ж не думаєш, що дон Педро залишить тебе в спокої? Ти мусиш розуміти, що це не мої , це наші  проблеми.
– Ага! – сердито огризнувся мій компаньйон. – Правильно, тепер це наші  проблеми, в які ми втрапили з твоєї  ласки, ненаситний ти наш підприємець, і які тільки я  можу вирішити!
Я потупив очі і стояв так кілька хвилин.
– Ти справді можеш це владнати? Я згоден домовлятися… – тихенько так кажу.
Тьомик вичікувально мовчав, склавши руки на грудях.
– Давай ти сам  вирішиш наші  проблеми, – нарешті підказав я, – а я потім буду винен тобі весь наявний на сьогодні капітал… дванадцять штук баксів.
– Згода, – несподівано просто відказав Тьомик. – По руках! Давай‑но, пиши мені розписку.
Я вирвав із записника листочок і під диктовку Тьомика нашкрябав розписку такого змісту:

«Я, Макс К., обіцяю виплатити моєму напарнику, Артему Г., 12 000 USD (дванадцять тисяч зелених американських доларів) у будь‑якій валюті по курсу на момент виплати, якщо нас не пришльопне дон Педро Сесіліо Рамірес. 
Підпис. Дата ».

Тьомик згорнув листочка, сховав його до кишені, і ми міцно потисли один одному руки.
Мій настрій одразу покращився: по‑перше, я відхрестився від ще одного рандеву з людьми дона Раміреса, спихнувши усю брудну роботу на Тьомика, а по‑друге, я щойно намахав Тьомика на тридцять вісім тисяч доларів!
– Мені потрібен день, щоб усе обдумати та підготувати, – трохи пиндючним тоном пробубнів Тьомик. – Я залишуся тут, у готелі, а тобі, мабуть, краще щезнути, щоб зайве не світитися й не мозолити нікому очі, – в цьому місці я радо закивав головою. – Забирай «Челенджера», зніми собі дешеву кімнатку в якомусь хостелі чи мотелі на окраїні Мехіко і… хм… просто чекай на мій дзвінок. Я все вирішу, потім скажу, де мене підібрати, і ми поїдемо кудись подалі від цієї чортової столиці, чувак, в спокійніші місця, більш безпечні для бізнесу.
Я просто не міг повірити в те, що чую!
– О’кей, мен, – сердечно ляпнув я, поплескавши партнера по плечу. – Ти справжній друг! Я зроблю все, як ти сказав.
Тьомик всівся коло столу з різьбленого дерева, закинув ноги на протилежний стільчик і налив собі віскі, миттю поринувши в інтенсивне обмірковування майбутньої оборудки. Я поняття не мав, як він владнає халепу, в яку ми вскочили, але мене, якщо чесно, це вже не обходило. Він сам за це взявся, а отже, знає, що робить і на що йде. Ну, а якщо не знає, то, як кажуть, земля йому пухом.
– Я чекатиму твого дзвінка. Удачі! – промовив я, виходячи з готельного номера.
Але Тьомик нічого не відповів. Він уже відключився від зовнішнього світу, направивши всі потуги свого куцого мозку на вирішення дилеми дона Педро та мексиканського чорного золота.

12

Тьомик подзвонив аж через два дні о пів на п’яту пополудні, коли я вже готовий був почати його оплакувати.
– 150‑та південна магістраль, 5‑ий кілометр, виїзд з Мехіко на Пуеблу. Чекай мене за годину на бензоколонці «Shell».
– Все нормально, чувак? – поцікавився я, стискаючись від лихого передчуття.
– Так. Все о’кей, – заспокоїв мене Тьомик. – Чекай на мене, де я сказав.
Він мені тоді видався чи то схвильованим, чи то захеканим, наче після довгого бігу. А ще мені здалося, ніби перед тим, як мій напарник поклав трубку, я розчув постріли. Хоча, то могло бути просто потріскування в телефоні через перешкоди на лінії.
Чекати довелося довго, майже на півтори години довше, зате потім Тьомик вигулькнув немов із‑під землі. Якщо чесно, я навіть не запримітив, звідки він випірнув. Я лиш почув, як хтось ззаду вкинув щось у багажник, мабуть, сумку, потім грюкнув кришкою, а коли обернувся, то Тьомик уже вмощувався на крісло поруч зі мною.
– Я все владнав… Дон Педро лишився задоволеним… Ми можемо їхати, – уривчасто проговорив він.
Я обійняв його, наче рідного брата:
– Я твій боржник, друже.
– Дванадцять тисяч…
– Так, так! Я знаю, я знаю, друже. Я, мабуть, ніколи не віддаватиму боргу з більшою приємністю. Ти молодець! Знаєш, чувак, іноді я в тобі сумнівався, але тепер бачу, що ти здатен на більше! Розказуй, як все пройшло.
– Поїхали, – нетерпляче пролепетав Тьомик тремким голосом, підозріло скосивши очі на дзеркальце заднього виду. – Гарячий південь чекає на нас!
Мені здався трохи дивним і награним його голос, утім, я не звернув на те уваги, списавши все на пообідню спеку, яка з кожним днем все більше напосідала на долину Мехіко. Тож я крутнув ключем стартера, спортивний «Челенджер» миттю озвався радісним гарчанням, неначе бойовий пес, якого от‑от випустять до бійки, і ми чкурнули на південь широким добротним шосе, здіймаючи з‑під коліс легкі хмарки куряви.
Сонце теліпалось до заходу, наповнюючи теплими барвами простір долини Анауак. Нашпигована останніми новинками техніки машина безжурно хурчала двигуном, жваво намотуючи дорогу на колеса. Вдалині бовваніли два засніжені піки, праворуч вздовж траси надимались й опадали нескінченні пагорби, густо обліплені зеленню, які десь під горизонтом непомітно переростали у гори. Я опустив бокове скло, вистромивши долоню назустріч теплому весняному вітру, впиваючись присмаком дорожнього пилу на губах і насвистуючи якусь попсову пісеньку. Рівненьке шосе перед продовгуватим капотом «Доджа» зблискувало у сліпучих призахідних променях, позаду в сизих щупальцях вечірнього смогу тонули вогні Мехіко.
– Правда, гарно? – кинув я Тьомику, окресливши рукою півколо.
Тьомик, здавалося, не помічав навколишньої ліпоти, напружено втупившись в якусь одну точку попереду машини.
– Поїхали швидше, чувак, – сухо буркнув він, – не до того зараз…
Я увімкнув галасливе мексиканське радіо. Динамік зарипів жвавою пісенькою; стрімкий потік слів нісся, наче лавина, схоже, самі мексиканці не розібрали б до пуття, про що там йдеться. Попри це атмосфера в кабіні була мов на похороні. Тьомик хмурився, супився, морщив лоба, совав туди‑сюди бровами і час від часу сумовито зітхав. Я почувався винним перед ним за те, що наша оборудка з таким тріском провалилася.
– Ну, давай, давай, кажи уже! – я врешті‑решт не витерпів цього мовчазного катування. – Чого мовчиш? Блін, надувся, мов той бурундук!
– На хріна ти домалював ще один нуль? – спитав мене Тьомик.
Я, признатись, спочатку трохи спантеличився і навіть почервонів.
– Е‑е‑е… А звідки ти знаєш?
– Знаю, – буркнув він. – Знаєш, що найцікавіше? Люди Раміреса ретельно перевірили документи на землю і не знайшли нічого підозрілого! Нічого! Ти справді потрудився на славу, напарнику. Навіть у земельному агентстві сказали, що з паперами та печатями все о’кей. А потім… потім хтось ляпнув донові, що п’ять мільйонів – то, либонь, ще дуже дешево за такий пай, адже він, цей пай, схоже, підпирає піраміди .
Я похнюплено крутив кермо, стараючись не дивитись на свого напарника.
– Зранку наступного дня після нашого рандеву дон відправив Хорхе з картою та актом до пірамід, дізнатися про все на місці, – продовжив він. – Виявилось, що твій пай не просто підпирає піраміди – національну гордість Мексики, яку, до речі, ЮНЕСКО взяло під свою опіку, – ні, виявилось, що пай і є піраміди . Тільки тоді, придивившись ретельніше, вони побачили, що площа ділянки AJ317 на твоєму акті в десять разів більша від площі, зазначеної в земельному реєстрі.
– Що за піраміди? – тихо спитав я.
– Культура тут була така – Теотіуакáн. Ще до ацтеків. Ти роздув «свій» шматок настільки, що він накрив половину їхньої столиці з пірамідами, гробницями і храмами. А археологічні сайти і древні міста до твого відома, Максе, не продаються. Навіть у Мексиці.
«Понабудовували тут, блін», – подумав я і стенув плечима.
– Ну, я ж не знав. Ми могли б заробити п’ять мільйонів песо.
– Ми могли заробити півмільйона і залишитися живими.
Що там казати, почувався я трохи кисло й ніяково.
– Вони й досі думають, що земля наша, – вторував Артем, розпікаючи мене своїм менторським тоном. – Уявляєш? Дон так і не втямив, що земельні акти підроблені! Просто думає, що ти якимось чином доліпив туди нуля і на цьому хотів його нагріти.
– Яка тепер уже різниця, друже? – примирливо проказав я. – Ти ж уже все владнав, правда? А я готовий виплатити тобі дванадцять тисяч в якості компенсації.
Тьомик скрушно зітхнув і сказав:
– Поїхали, чувак…

13

За сотню кілометрів від Мехіко темрява почала швидко загусати, віщуючи швидке наближення ночі. Я не мав великого бажання їхати далі, бо не знав дороги, а тому, нагледівши при дорозі перший більш‑менш пристойний мотель, звернув із шосе і зупинив машину. Тьомик зблід.
– Ти чого зупинився? – прохрипів він.
Я позіхнув.
– Заночуємо тут, а завтра поїдемо далі.
– Ні, ми їдемо далі прямо зараз! – верескнув напарник.
– Чувак, у нас видались з біса важкими останніх три дні, давай по‑людськи повечеряємо, відіспимось, а завтра з новими силами…
– Ти втомився? Хочеш, я поведу? – запропонував мій товариш, різко урвавши мене. – Покуняєш собі в машині.
– Друже, знаючи, як ти водиш, я не довірив би тобі навіть триколісного велосипеда, не те що цього красеня. Не впирайся, виходь!
Відтак я вискочив з «Челенджера», захрустівши підошвами на дрібному гравію стоянки, і смачно потягнувся, потріскуючи суглобами. Біла одноповерхова Г‑подібна будова мексиканського придорожнього мотелю гостинно блимала широкими вікнами. Вивіска при в’їзді сповіщала про існування вільних номерів.
Тьомик теж вибрався з машини.
Я обійшов наш «Додж», розчахнув багажник, аби забрати наші речі, і… так і вкляк, розкривши рота та притримуючи рукою кришку.
У багажнику, окрім мого дрантя, лежала одна цікава штука, якої до появи Тьомика там не було. Це була сумка. Простенька, звичайнісінька така сумочка. Хоча… в нашому з Тьомиком контексті то була зовсім не проста  торба. Переді мною лежала та ж сама спортивна сумка «Nike», яку я отримав від Педро Раміреса і яку пізніше в готелі відібрали у мене Хорхе і його супутники‑носороги. І що найцікавіше (або, мабуть, що найстрашніше) – вона була не порожня.
– Слухай, Максе, нам треба їхати, – стримано повторив Тьомик, дивлячись кудись вбік і нервово постукуючи носком туфля по покришці «Доджа».
– Що в сумці? – перелякано спитав я.
– Я все тобі поясню, але потім, а зараз нам треба їхати, їхати! Чуєш мене? – він уже благав мене, заледве не зриваючись на крик. – Їхати і не зупинятись!
– Що в сумці?!!
Тьомик похнюпився.
– Там… там твої  речі? – з надією пробубнів я.
Затим тремтячими руками розстібнув блискаву і зазирнув всередину сумки…
Я навіть не усвідомив, як опинився за кермом «Доджа».
– От чорт! От чорт!!! Трясця твоїй матері! – горлопанив я, наче мені за комір налили гарячого смальцю. – Сідай, сідай швидше в машину! Йо‑ма‑йо! Мати Божа! Де ти тільки взявся на мою голову, тварюко?!! Це, блін, не життя, а якась срань господня!!!
У сумці лежала ціла купа перев’язаних пачками мексиканських банкнот. Я чомусь навіть не сумнівався, що там рівно п’ятсот тисяч песо.
Тьомик забрався на сусіднє крісло і зосереджено пристебнув пас безпеки. Я втопив до упору педаль газу, вискочив на дорогу і летів далі на повній швидкості, напружено визираючи у темряві повороти та вибоїни.
– Чувак, скажу чесно, я ненавмисно, я не збирався красти сумку, – проскиглив мій напарник. – Так просто вийшло…
Туман відчаю заслав мені очі. Я слабо розрізняв зміїсте шосе попереду, руки дрібно тремтіли. Я раптом почав розуміти, що вже нічого не розумію у цій історії.
– Слухай, звідки… як… що за… Якого лисого тоді ти туди їздив?!
Тьомик натужно ковтнув слину, однак не промовив більше ні слова. Кілька хвилин ми мчали в абсолютній тиші, якщо не рахувати шурхоту шин та свисту вітру, що облизував лобове скло. Мені було страшно, страшно, як ніколи до того в житті.
– Так, ану валяй, розказуй давай, псяча мордо, – рішуче почав я допитуватися, – бо я щось ніяк не врублюся, як ти забрав назад гроші!
За той час Тьомик уже трохи оклигав, тремтів не так сильно і замислено визирав щось у конусах світла від фар перед «Доджем». Чим більше миль поставало між нами та мексиканською столицею, тим впевненіше почував себе мій напарник.
– Ну, поки ви прощались з доном, я… кгм… пообіцяв Розочці, що обов’язково повернусь, приїду до неї, а вона шепнула, що завтра дон ночує у готелі в Мехіко… – нарешті неквапом почав він.
Зненацька мене осінило, і я моментально все збагнув, неначе склавши шматочки пазла докупи.
– Невже ти… – я ляснув себе по лобі. – О, ні! Тьомо, ні! Скажи, що ти цього не робив, будь ласка!
Тьомик прикусив язика і склав долоні докупи, немов якийсь окаянний грішник на небесах в день Страшного суду. Я у відчаї загамселив руками по керму, а потім крикнув:
– Скільки разів?!
– Ти про що? – Тьомик забацав здивовану міну. – Я тебе не розумію.
– Скільки разів ти вдув їй?! – проричав я.
– Чотири… – тихо відказав він, потупивши оченята.
У цей момент з Тьомика можна було малювати ікону. Не вистачало тільки німба.
– Трясця твоїй матері! – вилаявся я. – Чотири рази за два дні! Господи, він  хоч не знає про це?!
– Хто він ?
– Дон Педро!
– Ні‑і‑і, звісно, що ні, – впевнено заявив мій напарник. – І моя мама тут ні до чого…
– Ти певен?
– Ти про маму?
– Та ні, блін, про дона !!!
– Певен. На всі сто. Ну, охоронці, щоправда, відкрили по мені стрілянину, коли я востаннє вилазив з вікна її спальні й драпав через садок, але я впевнений, що то виключно через бабки.
Я похолов.
– Коли… к‑к‑коли це було?
– Та десь кілька годин тому…
Я ледь не вмер на місці. Не мав сили навіть лаятись. Мені хотілось плакати, ридати ридма. Я раптом усвідомив – те, що залишиться від мене й Тьомика, коли нас знайде дон Педро Сесіліо Рамірес, можна буде змести на газетку і розвіяти на вітрі.
– Господи, та за що ж це все мені?! – застогнав я.
– Та все нормально, чувак, не парся!.. Їдь тільки швидше.
– Все нормально?! Все нормально?! – закричав я. – У нас у багажнику півлимона дона Педро Раміреса, найкрутішого мексиканського наркобарона, а кілька годин тому ти нашампурив його дружину! Вчетверте, чорт забирай, вчетверте!!! Нормальніше, знаєш, уже й не придумаєш!
Я осатаніло тиснув на газ, перелякано здригаючись щоразу, коли дзеркальце заднього виду вихоплювало виблиск фар кожного нового авто, що рухалось позаду нас. Дорога, швидкість, мерехтіння стовпців за вікном, які завше заспокоювали мене, цього разу не мали жодного седативного ефекту.
Через сорок хвилин ми, не спиняючись і навіть не пригальмовуючи, пролетіли Пуеблу й рвонули далі на південь, видираючись в гори Оахаки. Це було божевіллям мчати на такій швидкості абсолютно незнайомим гірським серпантином та ще й вночі, але я волів за краще зірватися з кручі, аніж потрапити в лапи дону та його головорізам.
– Та все ж таки, звідки гроші? – схлипуючи, поцікавився я.
– Після того як ти поїхав, – спокійно почав розказувати Тьомик, – я взяв таксі і чкурнув до маєтку. Прокрався крізь садок, видряпався на другий поверх, ну і прослизнув в спальню сеньйори Рози. Потім ми кохалися, – у цьому місці я думав, що продавлю педаллю днище «Доджа», хоча Тьомик варнякав буденним, розслабленим голосом, наче про недільну рибалку розказував, – до речі, це вона й розповіла мені про твій домальований нуль і про те, як все розкрилося. А потім я побачив, що наша сумка з грішми стоїть на столику коло їх ліжка. Ти би бачив їхнє ліжко, чувак! Справжній сексодром! Тож я цмокнув на прощання мексиканочку, взяв сумку і забрався звідти. Їм не убуде, чувак…
Я зрозумів, що помиратиму повільно і в жахливих муках. Але це ще було не все.
– Наступного дня я встиг оформити її лишень один раз, коли до спальні увірвалася охорона. Певно, дон несподівано повернувся зі столиці. Довелося драпати відтіля під шквальним вогнем.
Нараз я усвідомив себе нікчемним пішаком у цій дурнуватій історії. Чорне золото, шалені гроші, дон Педро, я сам – все відійшло на другий план. Донья Роза і один білобрисий довбень – ось хто відіграв головну роль у цій п’єсі, де все від початку пішло не за моїм сценарієм. Дуже кортіло нам’яти Тьомику вуха…
Міцно стиснувши зуби, я дивився на дорогу. Далекі засніжені піки – єдине, що ще втримувало на собі ледь вловимі відблиски довгого дня, – похмурими вогнями тьмяніли в суцільній темряві. Звідціля, з магістралі, вершини здавалися якимись сплющеними, наче два розкосих ока – очі диявола, які люто зиркають на мене з нічного неба. Трохи вище теліпався молодик, кидаючи на землю крихти блідого мертвецького сяйва. Мені здавалося, що я бачу, як у неживому місячному світлі понад дорогою кружляє чорне вороння. Може, й не вороння, а кажани, чи що там ще вміє літати у цій чортовій Мексиці? Дорога погіршала, машину трясло й підкидало, вітер зловісно скиглив за вікном.
Що за країна? Боже, що за країна? Що я роблю тут? Мамо, забери мене звідси… А ще цей чортовий «Додж» гівняного кольору! Нас же тепер можна вистежити навіть з космосу! І чого було не взяти простішої машини?
– Ти винен мені дванадцять штук баксів, чувак, – зненацька нахабно проказав Тьомик, пригладжуючи долонею кишеню на сорочці, де, певно, спочивала моя розписка, – …дванадцять штук. Не забувай.
Затим він розклав сидіння, відсунув його глибше в салон і витягнув уперед ноги, зручніше вмощуючись, щоб подрімати.
– Та добре, дві тисячі я тобі пробачаю. Вона була того варта.

5 лютого – 1 березня 2009 // Рівне, Київ 

Як ми шукали чарівні гриби в Оахаці

<У 1955 році банкір Роберт Гордон Уоссон (Robert Gordon Wasson), у майбутньому віце‑президент престижної банківської групи «J. P. Morgan», на пару з нью‑йоркським фотографом Алленом Річардсоном (Allen Richardson) знайшли в горах Оахаки гриб Psilocybe mexicana, який при вживанні викликає сильні галюцинації. Уоссон так пройнявся чудодійними грибочками, що примудрився розтрубити про них на весь світ. Місцеві індіанці вважають, що таємничий гриб наближує їх до Бога і сам Бог говорить через нього, допомагаючи підшукати відповіді на серйозні проблеми і втішаючи під час важких часів. Обряд споживання гриба до сьогодні лишається урочистою релігійною процедурою, яку Уоссон та Річардсон мали можливість спостерігати вперше серед іноземців. Гриби дуже популярні, але офіційно їх заборонено вживати, через що дуже важко знайти…>

1

Першу зупинку зробили аж в Оахаці. Я сподівався, що дон Рамірес і його табун кровожерних душогубів, які гналися за нами від самого Мехіко, врешті‑решт відстали. Хотілося вірити, що вони махнуть на нас рукою і більше не шукатимуть, однак для перестраховки я все ж розсудив, що нам з напарником краще трохи відсидітися у якомусь затурканому хостелі, стараючись не показуватися на очі мексиканцям, а наш сонцесяйний «Dodge» заховати десь у джунглях до ліпших часів.
Протягом першого тижня я виходив з недорогої нічліжки для мандрівників на взгір’ях коло Оахаки, в якій ми з напарником вирішили сховатись і перечекати, лише для того, щоб купити їжу та винести сміття.
Вимушена бездіяльність гнітила мене. Оборудка з землями навколо Мехіко, яка за моїми попередніми оцінками на 99,2 % вийшла вдалою, розігріла мій азарт. Попри те, що ті останні 0,8 % зіпсували всю кінцівку (ніде правди діти, фінал такої конгеніальної афери вийшов трохи змазаним), гроші все ж опинилися в наших руках, і це, безумовно, було яскравим свідченням прихильності до нас фортуни. Я відчував, що з такою сумою, яка нині лежала в наших кишенях, ми запросто зможемо ще більше розкрутитися і подвоїти… потроїти… навіть подесятерити й без того чималенький капітал! Тому я страшенно лютував, бідкаючись, що замість того, аби почати активно діяти, нам з напарником доводиться сидіти, наче зацьковані тхори, у смердючій буді на брудних околицях Оахаки. Втім, навіть пригноблений цим примусовим затишшям, мій мозок все ж не припиняв інтенсивно працювати. На дозвіллі я взявся ретельно продумувати план майбутніх махінацій, однак чи то через розріджене високогірне повітря, чи то через постійний страх нарватися на шпигунів наркобарона Педро, тривалий час нічого путнього в голову не приходило.
Тьомик, бісів інтелігент, від нудьги взявся за читання. Оскільки хостел у нас був далеко не люксовий, з англомовних книжок у ньому знайшовся лиш ілюстрований альбом зі всякими мексиканськими комашками, в якому більшість слів писалася латиною. Тієї комашиної енциклопедії моєму друзяці вистачило на півдня. На щастя, в нашій мандрівній нічліжці було чимало американських глянцевих журналів. Мого напарника не спинив той факт, що всі часописи були опубліковані ще в патлатих 60‑х. Тож Тьомик завалився на диван, приладнав собі під бік чималий кульок з соняшниковим насінням і взявся гортати потерті й розлізлі від часу журнальні сторінки.
Я краєм ока дивився на Артема, і мене не полишало в’язке притлумлене сум’яття. Оті припалі пилюкою журнали мені чомусь відразу не сподобалися. І взагалі, якби не ця його дурнувата любов до читанини, все б обійшлося, але… не з Тьомиковим щастям.
Усе почалося з журналу «Life» за 1957 рік.

2

– Глянь, чувак! – раптово вигукнув Тьомик. – Тут пишуть про Оахаку!
В дійсності мене зовсім не цікавило, що там нашкрябано про задрипаний мексиканський штат у задрипаному американському журналі п’ятдесятирічної давності. А проте ось уже другий тиждень глевка нудьга, неначе убивча гангрена, поволі роз’їдала мене, а тому я радів будь‑якій нагоді бодай трохи розім’яти мозок.
– І що там? Щось цікаве?
Мій напарник підняв часопис, показавши мені стару, потріпану обкладинку. Журнал «Life», номер за 13 травня 1957 року, всю передню сторінку якого займав малюнок з непрохідними джунглями: в центрі розбуялих нетрищ поміж густого листя тропічних рослин вигулькує неймовірно вдоволена пика низькорослого товстощокого і лисого чоловічка в діловому костюмі, скроєному за останньою модою шістдесятих, та приплюснутому чорному капелюсі з неширокими заокругленими крисами. Художник вміло передав гарячковий блиск у очах коротуна та безмежне блаженство, що розтікалося кожною складкою одутлого лиця. У верхньому правому куті я встиг ухопити один із заголовків, де йшлося про якісь гриби.
– Це публікація одного відомого банкіра, містера Уоссона, – почав пояснювати Тьомик.
Почувши це, я відразу зацікавився, наготувавшись послухати подробиці якої‑небудь вельми вдалої мексиканської афери. Одначе я сильно помилявся. Тьомик, не чекаючи запрошення, продовжив:
– Статейка називається «Seeking the Magic Mushroom». Чоловік описує свою подорож в Оахаку у 1955 році. Удвох з товаришем вони відвідали одне село під назвою Уа… Уау… Уаутля‑де‑Хіменес (Huautla de Jimenez) на крайній півночі штату, де ці браві хлопці познайомились зі старою сапотецькою індіанкою на ім’я Марія Сабіна. Фінансист повідомляє, що він та його напарник стали першими білими, хто мав змогу спостерігати таємничий індіанський ритуал, який зветься velada  і досить часто проводиться Марією серед її односельців. Під час цієї церемонії індіанці споживали якийсь гриб, який за їхніми словами дозволяє спілкуватися з Богом, – голос Тьомика стишився і дрібно затремтів, наче ледь потривожена нижня струна на гітарі. Мій напарник явно розхвилювався.
Я витримував мовчанку, чекаючи, чим закінчиться його історія.
– Потому банкір і товариш вирішили й собі спробувати грибочки, – трепетливим голосом правив далі Артем. – Під строгим наглядом і керівництвом Марії Сабіни вони скуштували шість пар грибів Psilocybe caerulescens  і Psilocybe mexicana , після чого… – мій напарник вкрився потом, важко дихав і облизувався, – після чого, Максе, з ними почали робитися всякі дивні речі.
Відтак Тьомик аж затрусився від перезбудження. За хвилину‑дві він сяк‑так погамував себе і переказував далі, час від часу з невимовним благоговінням зазираючи в журнал:
– Їх накрило на цілих вісім годин, – мій товариш навіть не шепотів, а хрипів, немов поранений тюлень, – цілих вісім годин вони провели в якомусь іншому вимірі! Чуваків плющило, мов зайців. Їм ввижалися картини приголомшливої краси, порівняно з якими роботи відомих художників здавалися убогою мазаниною, загадкові замки та архітектурні алеї, а ще вони бачили інші світи і… і… розмовляли з Богом!
Останню фразу Тьомик завершив на мажорній, хоч і трохи верескливій ноті й переможно глипнув на мене.
– І це все? – незворушно спитав я.
– Ну, так…
– І що?
– Е‑е‑е… Максе, – Артем уже не міг стримувати клекітливого й кипучого, немов гаряча смола, хвилювання, що, здавалося, от‑от розірве його на маленькі шматки і забризкає ними стіни хостелу до самої стелі, – Максе, це селище зовсім поряд, подивись на карту.
Я не збирався дивитися ні на яку карту. Натомість уперше за весь час оповіді я здивовано вигнув брову і уважно придивився до напарника. «Дивно, – подумалось мені, – раніше я такого за ним не помічав. Це щось новеньке у характері мого друзяки».
– Можна одне питання? – зрештою проговорив я.
– Ага, – Тьомик кивнув.
– На фіга тобі ті гриби?
– Треба! – гарячково випалив мій компаньйон. – Я просто мушу це  спробувати!
«Дивний він якийсь», – подумав я.
– Тьомо, не займайся дурницями! – я спробував спустити напарника з небес на землю. – Та стара відьма вже, напевно, давно відійшла в кращий світ, про гриби всі забули, і взагалі воно тобі не треба.
Артем прикусив язика і заглух. Але ненадовго…
Повторюсь: усе би обійшлось, якби не оця його придуркувата тяга до читання. Наступного ранку мій напарник надибав ще одного журнальчика, де знову згадувалася Оахака і… ті бісові галюциногенні гриби. Якийсь «Гарвардський вісник» чи щось таке. Я в цей час відпочивав у гамаку на веранді, крізь напівзаплющені від оксамитної знемоги очі милуючись довколишніми бескидами, вологими від ранкової роси. Аж раптом Тьомик вискочив з нашої кімнати і, мов ошпарений, розмахуючи пожмаканим часописом над головою, влетів у веранду.
– Максе! – збуджено горлав він. – Знову! Ти тільки подивись, що тут пишуть!
Я ледь не беркицьнувся з гамака:
– Що там, в дідька, таке?
– Максе, ти геть нічого не шурупаєш! Послухай: натхненний статтею банкіра Уоссона в журналі «Life», доктор Тімоті Леарі вирушає в Мексику, аби на власному досвіді відчути психоактивний вплив таємничих грибів, – зачитував мій напарник. – У 1960‑му, повернувшись з подорожі, Леарі на пару з Ричардом Альпертом засновують у Гарварді… – тут Тьомик зробив невелику паузу і багатозначно глипнув на мене, – не де‑небудь, Максе, а в Гарварді! Так ось, вони започатковують Гарвардський псилоцибіновий проект, акцентуючи увагу на вивченні різних психологічних ефектів від застосування псилоцибіну та інших галюциногенів. Після того, як у 1963‑му Леарі та Альперта витурили з Гарварду, – у цьому місці мій напарник сконфужено закашлявся, – хлопці почали проповідувати споживання психоделічних грибів посеред прибічників культури хіпі, яка на той час тільки‑тільки зароджувалась. У результаті гриб Psilocybe mexicana  стає неймовірно популярним. До Уаутля‑де‑Хіменес з усього світу стікаються цілі натовпи хіпі‑прочан, аби на власні очі побачити Марію Сабіну та скушувати її грибочків. Серед пілігримів були й відомі зірки, як то Джон Леннон, Пітер Тауншед, Мік Джаггер та Боб Ділан, які вирушали до Оахаки в пошуках спіритичних настанов від старої індіанки Марії!
Я думав, Тьомик зараз розпадеться на атоми.
– Максе! Максе! – заголосив він. – Тут був Лєннон! Лєннон!!! «Зе Бітлз», йо‑ма‑йо! О Боже, тут ступала нога великого Лєннона! Я мушу побувати в тому селищі, друже! Я тебе благаю: поїдемо в Уаутля‑де‑Хіменес!
– Артеме, схаменись, – я силкувався говорити спокійно й розважливо, стараючись вгамувати напарника, однак у мене було таке враження, наче я стою посеред океану на дерев’яному плоту і власноруч намагаюся втримати на плаву торпедований айсбергом «Титанік».
– Чувак, ну будь другом! Давай поїдемо! – упрошував мене Тьомик, молитовно склавши руки на грудях. – Ми просто подивимось, і все! І більше нічого! Я обіцяю, що нічого не пробуватиму на смак!
Я зітхнув. Уранішня благодатна дрімота безслідно зникла, її змило з мене запальним потоком Артемових слів. Я знав, що не треба туди їхати, від самого початку підозрюючи, що Лєннон – це лиш вигадана на ходу відмовка. Разом з тим сира й вогка нудьга, котра аж випирала зі стін нашого хостелу, гнітила мене, розплющувала й втискувала в землю, неначе асфальтоукладочний каток, тому я вишкрябався з гамака і став навпроти напарника.
– Добре, – тихо проказав я, – поїдемо й подивимось. Але якщо ми знайдемо ті довбані гриби, навіть не думай до них торкатися!
– Єсть, босе! – рявкнув Тьомик, а тоді кумедно козирнув і помчав на другий поверх збирати наші нечисленні манатки.
Менш ніж за п’ять хвилин він спустився на веранду з рюкзаком за спиною, ошалілим блиском у спорожнілих очах і дурнуватою посмішкою на тремтячих від шалу губах. Мені стало страшно.

3

Я завше вважав, що головне – це не сидіти на місці, і тоді ідеї для бізнесу вилупляться самі по собі.
Тягаючись за навіженим Тьомиком у пошуках чарівних грибів найвіддаленішими закутками Оахаки, я всюди зустрічав велетенські отари овечок. Вівчарство виявилось улюбленою справою оахакських селян; по‑моєму, скотарі приділяли вівцям більше часу, аніж своїм сім’ям. Іноді на нешироких висотних андійських плато траплялися просто незчисленні стада, які покривали собою цілі пагорби, не даючи розгледіти колір землі під ними.
Саме в одному з таких забутих Богом місць у моїй тямовитій довбешці викристалізувався план наступної авантюри. Ми з Тьомиком якраз спинилися на узбіччі, щоб трохи перекусити, коли прямо на нас із придорожніх кущів вискочив засмучений пастух. Він тягнув за собою двох упертих баранців і безупинно матюкався.
– Hоla, друзяко! – привітався я.
– Здоровенькі були! – поздоровкався селянин і тут‑таки знову нахмурився.
– Щось негаразд? – питаю.
Мексиканець сердито сплюнув собі під ноги, а потім зацідив одному з баранців потужного копняка під зад.
– Бісові вівці! Вічно їм не сидиться на місці! – горянин грубо вилаявся. – Третю добу шукав цих двох туполобих баранів посеред гір. І так, знаєте, постійно: не минає й тижня, щоб якийсь рогатий індивідуаліст від нічого робити взяв та й поперся у гори, – жалівся нам пастух. – Забереться на якусь неприступну вершину, вляжеться посеред каміння і з глибокодумним виразом почне оглядати околиці. Мозку не більше, ніж у мушлі, а корчить з себе грецького філософа! – селянин нагородив тумаком іншого баранця. – Іноді вони тікають не самі, а цілими групами, бісові нікчеми.
Пригадую, мексиканець ще не договорив, а я вже знав, якою буде моя наступна афера. Пастух побідкався ще трохи на неслухняних овець, пригостив нас сиром зі своєї дорожньої сумки, затим попрощався і, чортихаючись, потягнув баранців геть.
Власне, план нової оборудки був далеко не новаторським. Як кажуть, усе нове – це насправді давно забуте старе. Одначе в бізнесі це, знаєте, тільки на користь. Якщо схема добування легких грошей одного разу спрацювала, значить, вона має всі шанси спрацювати знову.
Тож бізнес‑план того прожекту, який я мався розгорнути в горах Оахаки, був розроблений мною років три‑чотири тому ще в Україні. У моєму класифікаторі вдалих афер він проходив під кодом «G‑ндо», читається «джі‑ен‑де‑о» і розшифровується як «GPS‑н авігатори д ля о вечок». План був дуже простим. У великих господарствах, де займаються вівчарством, завжди гостро стоїть проблема пошуку тварин, що постійно відбиваються від стада. Якщо їх не пильнувати й не дошукуватися, за один сезон велика отара може втратити десяту частину поголів’я. До вирішення цієї непростої проблеми я підійшов по‑науковому, взявши на озброєння останні досягнення цифрових технологій. Суть мого винаходу зводилася до наступного: всім вівцям у стаді вживлюються під шкіру крихітні мікропроцесорні передавачі, які безперервно посилають радіоімпульси певної частоти. Спеціальний GPS‑навігатор ловить ці імпульси і відображає на попередньо завантаженій цифровій карті розміщення кожної вівці. Навігатор можна використовувати одночасно для кіз, корів та іншої худоби, вживлюючи різним стадам під шкіру передавачі з різною частотою. Можливість підключення до Інтернету дозволяла слідкувати за переміщенням отар з будь‑якої точки планети у будь‑який час. Мій винахід також успішно вирішував проблему вівцекрадства і знімав необхідність ставити тавро на кожну тваринку. Незалежно від того, чи овечка загубилася, чи її підступно вкрали, знайти її було дуже просто.
Ідея, як ви розумієте, просто блискуча. Втім, я не програміст і не електротехнік, тому в мене не було ні знань, ні часу, необхідних для її практичної реалізації. Натомість у мене був вертлявий мозок. Отож я вирішив трошки схитрувати і три роки тому, зробивши спершу непогану рекламу, вирушив у турне центральною Україною, пропонуючи фермерам наукове чудо – GPS‑навігатор для овечок, який нібито допомагав у пошуку загублених тварин. Без зайвої скромності скажу, що пристрій мав просто шалений успіх…
Поки Тьомик нишпорив по штаті, шукаючи чарівні гриби, я інтенсивно моніторив ринок. Десь на третьому тижні я підвів остаточний підсумок наших поневірянь: перше – проблема зникнення окремих овець, що відбилися від стада, у Мексиці є такою ж актуальною, як і в Україні, через що GPS‑навігатор для овечок має всі шанси стати популярним серед мексиканських фермерів, а значить – непогано продаватися; і друге – мексиканські чарівні гриби є всього‑на‑всього вигадкою, позаяк за цілий місяць форсованих пошуків та палких випитувань ми так і не натрапили на слід галюциногенів і не знайшли жодного курандеро  або шамана, який слугує провідником під час психоделічних мандрів іншими світами.
– Ніяких Psilocybe mexicana  просто не існує! – безперестану повторював я Тьомику. – Це просто вигадка американців. Кидай, друже, цю марудну справу – ми за три тижні нормальних грибів не бачили, не те що галюциногенних. Давай‑но краще повернемось у столицю штату і візьмемося за серйозні справи. Є в мене одна ідейка…
Однак Тьомик рішуче випинав уперед щелепу і хитав головою.
– Ще трохи, Максе, дай мені ще трохи часу, – тихо казав він, – я відчуваю, що ми десь поряд. Я їх обов’язково знайду.
Що далі ми забиралися на північ, тим менше згадок про чарівні гриби траплялося серед мексиканців і тим більше мене дратувала осляча впертість Тьомика. Задум нової авантюри під кодовою назвою «G‑ндо/М» (читається «джі‑ен‑де‑о‑дріб‑ем»; буквочка «М» у кінці означає «Мексика») остаточно визрів у моїй голові, через що кожна хвилина, проведена серед безлюдних нетрищ і сіро‑бурих скель Оахаки, видавалася мені безглуздою й марною тратою часу. Наприкінці четвертого тижня у мене увірвався терпець.
– Друже, ти як знаєш, а мені це все осточортіло. Я хочу зайнятися ділом замість того, щоб гасати горами, шукаючи якісь смердючі поганки.
– Це не поганки! – огризнувся мій товариш.
Я лиш відмахнувся від нього:
– Та мені байдуже! Я повертаюся в столицю. Ти, якщо хочеш, можеш продовжувати пошуки, зустрінемося пізніше в Оахаці.
Артем не заперечував.
Ось так ми розділилися. Домовившись попередньо про дату та місце зустрічі, я взяв певну суму грошей (достатню для того, щоб почати овечко‑навігаторний бізнес) і чуйно попрощався з напарником. Тьомик, охлялий та вимучений, але все з тим же гарячковим полиском у очах, закинув схудлий наплічник на одне плече і пошурував на північ. Я провів його тужливим поглядом, кинувши наостанок кілька застережних настанов, після чого потюпав до автостанції і найближчим автобусом рушив до Оахаки, столиці штату.
Прибувши в місто, я першим ділом помчав у найближчий інтернет‑клуб, звідки замовив усе необхідне обладнання для того, щоби наклепати кілька комплектів GPS‑навігаторів. Затим я завітав до редакції місцевої газети, де за немалі гроші втиснув на передовицю перекладену іспанською статтю про шалену вигоду, яку обіцяє використання новітніх пошукових систем, розроблених спеціально для мексиканських високогірних овечок. Я не поскупився і заплатив за рекламу в цій газеті на цілий місяць наперед, запропонувавши всім охочим випробувати пошуковий навігатор на власних стадах. До оголошення додавалися мій телефон та адреса готелю.
Як я й сподівався, підприємливі фермери відгукнулися напрочуд швидко. Дзвінки один за одним надходили з усіх кінців штату. Скотарі цікавилися розмірами передавачів, випитували строк служби навігатора, радіус його дії, надійність та конфіденційність передачі даних через Інтернет тощо. Я радо відповідав на їхні запитання, після чого запрошував всіх брати з собою овець і їхати наступної суботи до Оахаки, обіцяючи продемонструвати свій високотехнологічний продукт у дії.

4

У чому ж каверза? Невже, спитаєте ви (певно, аж бризкаючи слиною від справедливого обурення), я опустився до того, що нахабно впарював довірливим селянам непрацюючі GPS– навігатори для овечок? Звісно, що ні – так само обурливо відрубаю я. Хіба ви думаєте, що я такий закінчений мерзотник? Насправді все працювало. За винятком того, що маячки, вживлені в овечок, не посилали ніяких сигналів, а приймач нічого не приймав. У дійсності пропонований мною мікропроцесорний чіп був звичайною залізячкою, абсолютно безпечним крихітним шматком металу, який, наче скалку, запихали під шкіру вівці, а навігатор являв собою найдешевший кишеньковий комунікатор, з якого була видалена оригінальна прошивка, а на її місце завантажено одну єдину простеньку програму, котра… малювала на екрані задану кількість точок, рухаючи ними у довільних напрямках. Оскільки селянин не міг візуально визначити, в яких саме овечок вшито передавач, складалося враження, що навігатор відображає переміщення всього стада. Бачите, як усе просто? Навіть якщо врахувати знижку, яку я надавав при закупівлі оптових партій, чистий профіт складав 4800 %. Ну хіба не золота жила, ге?
Суботнього ранку в хол мого готелю набилося кілька десятків тлустих скотарів з усіх закапелків штату. Поки я чепурився, навмисне тягнучи час перед виходом на публіку, високоповажні сеньйори жваво обговорювали між собою мій геніальний винахід, про який їм раніше не доводилося чути. Зрештою о пів на десяту, довівши напругу в залі коло рецепції до найвищої точки, я спустився вниз. На мені був легкий світло‑синій костюмчик, жовто‑коричневі лискучі туфлі і шкіряний ковбойський капелюх із загнутими крисами. Оахакські фермери аж охнули при моїй появі – безумовно, я вмію справляти враження.
Спочатку ми всі разом поїхали у найдорожчий оахакський ресторан, де я пригостив поважних гостей ситним ленчем, після того скотарі взялись за каву, а я на цифровому проекторі (все було підготовлено завчасно) продемонстрував презентацію, в якій розповідалося про історію винаходу, його розробку та успішне застосування на полях Європи.
– Невже ви все це зробили сам? – зачудовано допитувалися селяни.
– Не зовсім, – відказував я. – У мене є напарник, такий високий, русявий, може, ви його навіть бачили. Він одразу кидається в очі. Словом, славний хлопчина. Він зараз… е‑е‑е… займається промоцією навігаторів на півночі штату. Не переймайтеся, друзі, ви ще матимете нагоду з ним познайомитися.
Мексиканці були вбиті наповал. Кілька чоловік, певно, найбагатші з усієї компанії, на кілька хвилин відлучилися і про щось дуже запекло радилися у коридорі ресторану. Потому вони повернулися і сказали, що готові укласти зі мною ексклюзивну угоду про поставку великої партії GPS‑навігаторів для всього штату.
Діло лишалося за малим – показати навігатор у дії…
Пополудні наше респектабельне товариство, порозсідавшись по пузатих джипах, виїхало у поля в долину коло Оахаки. Як я й просив, майже кожен вівчар привіз із собою кілька овечок для живого експерименту, через що вицвілий від спеки лан нагадував виставку досягнень вівчарського господарства.
Я не марнував часу. Накинув на себе халат і, обливаючись потом від смолянистої спеки, заходився вживлювати мікрочіпи в тіла піддослідних тварин. Двоє мексиканців допомагали мені. Вони тримали овечок, поки я пінцетом запихав крихітні шматочки металу під шкіру нещасним тваринам. Хвилин за сорок з цим було покінчено. Я дістав з кишені і увімкнув свій чудо‑пристрій. Фермери тісною спітнілою ватагою обступили мене, нависаючи кудлатими чорнявими головами над маленьким рідкокристалічним екраном. Напустивши на себе поважнючого вигляду, наче Ейнштейн під час лекції, я зробив необхідні настройки і з готовністю запустив навігатор по руках.
Скотарі з благоговінням передавали комунікатор з рук у руки й, мружачись від сліпучого денного світла, витріщалися на монітор. Перед ними стелилася розлога нива, по якій хаотично тинялися різномасті овечки. На табло комунікатора відображалася карта якоїсь рівнини, на якій повзали маленькі точки, хрестики, кружечки та трикутнички.
– Ось це моя! Моя пішла! – не стримавшись, заволав один із фермерів.
– А ось мій Аполлон, голова стада! – закричав інший, тицяючи масним пальцем в екран. – Он же він, бачите?
Я подумки підсміювався над ними.
В Україні цього було достатньо. В Україні після такого до мене шикувалася черга охочих розжитися на GPS‑навігатор для своїх овець, кіз чи корів. Я незворушно стояв осторонь, відчуваючи, як серце сповнюється почуттям тріумфу. Однак… у Мексиці все відбулося трохи інакше. Піддурити мексиканських фермерів виявилося не так то й просто.
Несподівано один зі скотарів, найвищий і найбагатше вдягнений, більше схожий на засмаглого іспанського пірата середини XVIII століття, вийшов з натовпу і попросив мене вимкнути навігатор.
– Заберіть усіх своїх овець, – рішуче звернувся він до своїх колег, – і залиште лише одну, – при цих словах «пірат» холодно глипнув на мене, – лише одну овечку. Нехай вона йде, куди заманеться. Завтра ми повторимо експеримент. Ми блукатимемо горами доти, поки не знайдемо вівцю. Якщо ми її відшукаємо, то всі разом купимо ваш винахід, сеньйоре, – натовп схвально загудів, а кремезний селянин продовжив: – Якщо ж вівці не виявиться в тому місці, куди заведе нас цей апарат… – мексиканець раптово замовчав, а я аж зіщулився під шпаркими поглядами скотарів. – …але я сподіваюся, що до цього не дійде, – закінчив він.
«От дідько, – подумки вилаявся я. – І де ти тільки взявся на мою голову, бісовий невмиванцю?» Одначе відступати не було куди. Селяни загнали овець в загін, відпустивши одну овечку на всі чотири сторони.
Я проводжав пістряве стадо засклілим поглядом. Високий плечистий розумник, який підкинув цю ідею своїм простакуватим товаришам, крадькома пильнував за мною.
Завтра вони візьмуть мій навігатор і спробують розшукати вівцю – думав я.
Завтра мені кінець.

5

Вночі я не поскупився і завантажив у комунікатор справжню GPS‑карту Оахаки. Принаймні, мапа тепер відповідатиме місцевості.
На ранок, щойно прокинувшись, я палко і гаряче помолився, уповаючи невідомо на що. Сніданок лишився неторкнутим, позаяк їжа просто не лізла мені в горло. Потім під конвоєм кількох плечистих фермерів я поїхав на той самий лан, де вчора відпустили самотню овечку і звідки мали початися пошуки.
Всі інші селяни вже були на місці і нетерпляче чекали моєї появи. Їхні обличчя були суворі й нахмурені, причому насуплені не так, як у полонених перед розстрілом, а якось по‑іншому – гнівно й роздратовано – наче у тих, хто збирається розстрілювати. Схоже, вчорашній розумака постарався і за ніч налаштував усіх проти мене. Я ковтнув слину і пополотнів, відчуваючи, як на денці живота закипає адреналін. Утім, тікати вже було пізно.
Тремтячими руками я увімкнув навігатор; у настройках вказав одну вівцю. За кілька секунд на екрані вималювалася топографічна карта з однією єдиною миготливою точкою у верхньому правому куті. Селяни тісним кільцем обступили мене. Я зіщулився і пробубнів:
– Е‑е‑е… сигнал дуже слабкий… з перебоями… певно, далеко зайшла.
– Вона не могла зайти за ніч далеко, – процідив хтось з‑за моєї спини. – Веди давай.
Я з шумом видихнув повітря:
– Це десь там, на північному сході.
Скотарі взяли з собою трохи води та бутербродів, і ми всі разом рушили у вказаному мною напрямі…
Точка на екрані час від часу смикалась і змінювала положення, підкоряючись генератору випадкових переміщень, реалізованому в програмі.
Місцевість навколо пролягала дика, неходжена. Попри те, що відстань була невелика, йти довелось довго. Часто траплялися густі зарості колючих низькорослих деревець, які доводилося оминати, або ж глибоченні розсипчасті рови, котрі постачали нам найбільше неприємностей. Це давало можливість трохи потягти час, одначе я так і не придумав, як викрутитися з халепи, у яку так необачно вляпався.
Відтак я поступово наближував мапу на навігаторі, в той же час чудово розуміючи, що, неначе дідуньо Сусанін, веду цю ораву селюків у нікуди. Імовірність того, що вівця опиниться в тому місці, куди випадково вказав навігатор, близька до нуля. Безперестану я намагався вигадати, як відбріхуватимусь, коли фермери зрозуміють, що їх ошукали. Може, сказати, що це тимчасова проблема, якісь технічні негаразди з приймачем сигналів, але Тьомик, мій компаньйон, скоро приїде і все відремонтує? Дурня… Не повірять. Списати все на сонячні бурі, коники конкурентів, магнітні поля невідомого походження? Проте це все не те, зовсім не те…
Тим часом точка на екрані ставала все ближчою. Я вже почав пізнавати місцевість, зображену на карті.
Вони, мабуть, уб’ють мене, думав я, розглядаючи непривітні мордяки круг себе. Можливо, спочатку катуватимуть, але потім точно приб’ють. А Тьомик навіть не знатиме, де шукати моє тіло. Ех, може, в останній момент гайнути навпростець через кущі? Однак мексиканці, немов прочитавши думки, оточили мене щільним живим частоколом, несвідомо (а може, й навмисно) відрізаючи всі можливі шляхи для втечі.
Зрештою настав вирішальний момент. Біла точка блимала в самому центрі блискучого екрану, а це значить одне – загублена вівця має бути в межах видимості. Принаймні, так думали селяни. У мене ж не було жодних підстав, щоб так думати, тому в горлі пересохло, наче в Сахарі, а пальці рук дрібно трусилися.
Наша процесія вибралася на відкриту галявину. Я вийшов трохи вперед, неначе якийсь пророк, тримаючи на руках кишеньковий навігатор й озираючи околиці. Я молився. Чи не вперше в житті я молився палко, щиро і гаряче. Переді мною простягалася відкрита прогалина; на півночі вона впиралася у громіздкі валуни, схожі на яйця давно вимерлого велетенського ящера, кожен з яких сягав щонайменше шести метрів у висоту; праворуч починався кипарисовий гай, за ним здіймалися безлісі пагорби; ліворуч на заході кучугурилися зарості колючого чагарнику, поміж якими теплий вітер закручував невеликі вихори з пилюки. Вівці не було.
– Де вівця? – грубо кинув хтось із натовпу.
Я мовчав, втупивши очі в безмежно синє небо над пагорбами на сході.
– Де вівця?! – донеслося вдруге. Цього разу значно настирливіше.
Можливо, це востаннє в житті я милуюся таким синім небом, подумалось мені. Якось так все по‑дурному склалося… Я ще стільки всього хотів зробити у житті.
Грізний велетень, який вчора затіяв усю цю катавасію, схопив мене ззаду за сорочку і струсонув, наче щеня.
– Я питаю тебе, де…
У цей момент – о, люди, я ще довго не міг у це повірити! – сталося диво. Мої молитви були почуті! З чагарів на заході вискочила овечка! Та ж сама – щоб я луснув, курва! – овечка, яку вчора відпустили на всі чотири сторони. Певно, засумувавши за компанією людей, а може, просто впізнавши серед натовпу свого хазяїна, кудлата тваринка зраділо замекала і задріботіла в наш бік.
Високий мексиканець спантеличено хмикнув і відпустив мою сорочку. Всі інші скотарі хором ахнули від здивування. Хтось зааплодував. Однак, повірте, найбільше серед усіх був вражений я. Чорт забирай, у мене був один шанс на мільйон, що овечка опиниться саме в тому місці серед гір, куди вкаже примітивна програма на навігаторі, якийсь дурнуватий генератор випадкових  точок на карті! Попри це – ось вона, вівця, переді мною! Можливо, це лиш примара, думав я, вималювана хворобливим мозком від нервової напруги? Якийсь час я боявся кліпнути, щоб тваринка не зникла. Однак вівця не щезала, незворушно пощипуючи суху травичку коло юрми вівчарів.
Нарешті я випростався, розправив груди і радісно усміхнувся сонцю. Неймовірні почуття переповняли мене. Щасливий порятунок, посмішка долі, благовоління всіх богів світу від Шіви до Кетцалькоатля – я просто не мав слів, аби описати те, що щойно сталося! Тепер я точно знаю: від долі не втекти! Якщо так було задумано, значить, так тому й бути!
Фермери один за одним підходили до мене, тиснули руку, плескали по плечу. Всі без винятку висловили бажання придбати мій чудо‑навігатор. Сума замовлень вмить сягнула кількох десятків тисяч євро.
Втім, після приїзду в Оахаку, коли на офіційній угоді, згідно якої я зобов’язувався постачити GPS‑навігатори для всього штату, за що фермери мали виплатити мені солідну компенсацію, вже майже стояли підписи, виявилося, що в мене немає паспорта, аби засвідчити особу і внести необхідні дані в контракт. Напруживши пам’ять, я пригадав, що залишив свій документ у наплічнику Тьомика, коли ми розлучилися кілька тижнів тому на півночі штату. Я проте не дуже переймався відсутністю закордонного паспорта, запевнивши своїх мексиканських колег, що мій напарник з дня на день має повернутися в Оахаку, після чого ми миттєво владнаємо всі справи з документами. Скотарі поставились до ситуації з розумінням і погодились почекати.

6

Спливали дні, але мій статурний білобрисий партнер так і не з’являвся. Вже давно минув той час, коли ми домовилися стрітися в Оахаці, а Тьомика все не було та не було. Зрозуміло, я хвилювався. Хоча, мабуть, більше сердився, ніж хвилювався.
Мексиканські скотарі також нервували. Вчора кілька чоловік прийшло до мене в номер і повідомило, що відмовляються купувати навігатори. Їх, мовляв, така затримка насторожує. Того ж вечора вони зібралися і поїхали додому. Через це я почав злитися ще більше.
Коли проминув ще один тиждень, а Тьомик так і не явився, фермери на чолі з велетнем‑ватажком влаштували загальну нараду. Більшість уже втратили віру і стояли за те, щоб покинути ідею з GPS‑навігаторами і забиратися геть. Утім, інша, трохи менша група на чолі з тим самим отаманом (який, певно, ще й досі знаходився під враженням експерименту з овечкою) радила ще трохи почекати або взагалі підписати угоду без мого паспорта. Зрештою після тривалих та експансивних дебатів авторитет кремезного скотаря переважив, і абсолютною більшість голосів селяни вирішили укладати угоду навіть за відсутності моїх документів. Про що мене мерщій повідомили.
За останні кілька тижнів моя віра у прихильність богів, м’яко кажучи, підупала. В день підписання договору з фермерами я сильно тривожився, очікуючи якої‑небудь чергової каверзи, яка в останній момент завадить успішному укладанню генеральної угоди.
Втім, мої побоювання виявилися марними.
День видався ясним та погожим. Сонце добряче припікало, роблячи оахакське повітря сухим і шкарубким. У назначений час делегація найбільш поважних фермерів з місцевим оахакським юристом причвалали в ресторан у центральній частині міста, де мало відбутися врочисте укладання угоди. Я вже добрих півгодини чекав на них, бажаючи лиш одного – щоби ця історія чимшвидше закінчилася.
Ми чемно привіталися і порозсідалися по своїх місцях, неквапом завершуючи обговорення останніх штрихів майбутнього контракту.
– Щось чути про вашого компаньйона? – зненацька спитав мене один зі скотарів.
– На превеликий жаль, ні, – холодно й офіційно відказав я.
– Справді жаль, – підтакнув селянин. – Нам було б дуже цікаво з ним познайомитися.
– Я вас обов’язково відрекомендую, – відмахнувся я, нервово постукуючи пальцем об стіл.
Фермери неспішно перечитували текст угоди. Я непокоївся й нітився через якесь прикре передчуття. Зрештою широкоплечий ватажок, щось буркнувши собі під носа, першим потягся за ручкою. І тут… я помітив його . Я побачив, як мій Тьомик, мій славний друзяка Тьомик на всіх парах несеться через зокало. Мчить в одній подраній майці, з вибалушеними, мов у риби, очима, босий, без трусів, хазяйство між ніг стирчить так, що можна дрова рубати, й горлає на все горло – «А‑а‑а!», впереміж між криками розмовляючи якоюсь незнайомою мовою. То не була англійська, я ж бо англійську чудово знаю, то не була іспанська, бо іспанської тоді ще Тьомик не знав.
Скотарі й оахакський правник, всі як один, повернули голови й уважно подивилися на мого доблесного напарника.
– А‑ба‑глух‑ра‑та‑мата‑ху! У‑у‑у! Брам‑брам‑бру‑рум! Лата‑пирда‑рам‑пам‑пам! – кричав Артем, не перестаючи летіти вперед, наче олімпійський спринтер на стометрівці.
Далі всі події втиснулися в нікчемні долі секунди. Тьомик чесав напролом через площу, не розбираючи дороги. Збивши кількох добропорядних жителів Оахаки, вирвавши з корінням лавку і перевернувши кілька вазонів, що мирно стояли коло тротуару, він увірвався до тераси нашого ресторану. Затим з якимось озвірілим риком хлопець кинувся на ні в чому неповинних селян, що сиділи зі мною за одним столом, почав тягати їх за волосся і гамселити головами об стіл, метеляючи при цьому руками, немов вітряк.
«Фак», – подумав я.
Мене Артем, здавалося, не помічав.
Розгублені фермери від несподіванки не змогли організувати спротиву і з вереском розбігалися хто куди. Коли офіціант зрештою схаменувся і викликав полісменів, Тьомик уже розігнав усіх до бісової матері, перевернув наостанок кілька столів, вискочив з іншого боку веранди і погнав далі. Прикусивши язика, я спостерігав, як він, наводячи жах на перехожих, несеться в невідомому напрямку через Оахаку, файно метляючи задом.
– Це… е‑е‑е… це ваш партнер? – спитав мене котрийсь із фермерів, обережно визирнувши з‑під стола.
Я промовчав. Я раптом зрозумів, що ніякої угоди більше не буде.
А ще я зрозумів, що Тьомик – ні, він молодець, звичайно, я, чорт забирай, ні на мить не переставав вірити у нього, – таки відшукав свої чарівні гриби…

19–24 січня 2010 // Київ 

Мавпячий бізнес

1

У цій історії розповідається про дуже багато цікавих речей. Наприклад, про галасливих мавпочок‑ревунів та мій незрівнянний хист до надприбуткових бізнесових оборудок. Про мораль та її повну відсутність. А ще про те, як ми з Тьомиком у джунглях Чіапасу примудрилися профукати наш чарівний іскристо‑бронзовий «Dodge Challenger» 1969‑го року з найкрутішим тюнінгом, який тільки можна було надибати в Мексиці.
Хоча, точніше, мабуть, буде сказати, що ця історія про те, як ми з напарником уперше посварилися, причому так сильно, що ледь‑ледь не натовкли один одному писки.

2

…Чіапас. Найпівденніша і найбідніша губернія Мексиканських Сполучених Штатів. Тубільне населення повністю домінує над європейським – у штаті більше мільйона корінних індіанців, нащадків майя, чверть з яких взагалі не розмовляє іспанською. Тобто я маю на увазі, що чверть не знає іспанської, бо не лопоче нею весь отой мільйон. Принципово. Доповнюють демографічну картину штату ще три мільйони метисів і кільканадцять бродяг‑європейців, серед яких і ми з Тьомиком…
9:30 ранку. Чудовий весняний день. Після грибної феєрії в Оахаці ми шпаримо на схід, в Сан‑Крістобаль, майже ніде не спиняючись. Дорога вужчає і стає все більш крученою. Присілки трапляються рідко, та й ті щораз брудніші й похмуріші. Лиш природа з кожним метром кращає, немов радіє, звільняючись від катівських лещат цивілізації.
– Я чув, то вельми дикувата місцина, – звернувся я до напарника, міцно стискаючи обома руками кермо, – але, знаєш, тим краще для нашого бізнесу. Думаю, нам легше буде там, бо…
– Максе, слухай, а нам куди? – несподівано урвав мене Тьомик.
Попереду дорога роздвоювалася без жодних пояснювальних знаків чи вказівників. Одне з відгалужень різко забирало ліворуч, на північ, і спускалося в долину, інше – трохи плавніше завертало на південний схід, продовжуючи викарабкуватися в гори. Ми з Тьомиком не мали при собі ні GPS, ні карти. Одначе я знав, що Сан‑Крістобаль міститься десь високо на Чіапаському взгір’ї, відрогах Sierra Madre del Sur, тому, не роздумуючи і навіть не пригальмовуючи, крутнув кермо праворуч.
– Нам сюди – в гори, – впевнено проказав я.
«Додж» загарчав ще сердитіше і слухняно поліз угору. Дорога відразу погіршала і звузилась, неначе стискаючись під натиском джунглів. Ми їхали вперед, я мляво крутив кермо, ні про що не думаючи. Це вже пізніше я почну філософствувати про те, як іноді дрібниці, над якими ми зовсім не замислюємось, якісь дріб’язкові рішення, прийняті зопалу або не загадуючись, можуть кардинально поміняти все наше життя… Тракт, який спускається в долину, насправді веде до Туксли‑Гутієррес, столиці штату, звідкіля знову повертає на південь, прямуючи на… Сан‑Крістобаль. Але я тоді ще не знав цього. Не знав цього і Тьомик. І ми продовжували безтурботно пертися на південь, назустріч невідомому, в місця, які навіть вояки Кортеса воліли оминати десятою дорогою.

3

14:05. П’ять годин у дорозі. Сонце все ближче та ближче. Тракт поганий, гірше вже нема куди, ще й звивається, наче в агонії, через що ніяк не вгадати, куди ми направду їдемо: на схід, на південь чи на північ. І жодного натяку на Сан‑Крістобаль.
Зненацька перед нашими очима постав нереальний, запаморочливий, одурманюючий краєвид. Вдалині прямовисні стіни каньйону трохи розступалися, десь далеко‑далеко відкриваючи погляду розкреслену полями долину, звідки ми приїхали, та нерівну тасьму трохи нижчих гір на заході. Все це переливалося й виблискувало, наче золото, в яскравих сонячних променях. Навіть Тьомик, який зазвичай байдужий до будь‑якої краси, якщо тільки вона не жіноча, і той прицмокнув язиком.
– Ух ти!
– При‑и‑икол! Давай зупинимося, – запропонував я.
– Давай, – згодився Артем.
За тридцять метрів попереду неширокий гірський тракт зникав з очей, наче провалювався в небо. Насправді він різко, практично на 180°, повертав ліворуч, звідки продовжував дертися далі вгору. Виходило так, що наступний виток гірського шосе здіймався прямісінько над нашими головами. Втім, того шляху над нами майже не було видно, позаяк похилий схил, який вів до нього, утримував на собі густу піну зелені.
Я висадив Тьомика на крихітному відкритому клапті при дорозі, а сам піднявся трохи вище і залишив машину на розвороті. Там вона не заважатиме зустрічним транспортним засобам, якщо раптом хтось спускатиметься від перевалу вниз в ущелину, хоча за п’ять годин ми так і не зустріли жодного авто.
Ми застигли на маленькому асфальтованому п’ятачку, який півколом випинався з полотна гірської дороги і ледь‑ледь нависав над урвищем. По периметру півкола були розставлені бетонні блоки сантиметрів п’ятдесят заввишки, що правили за символічний парапет. Над головами палало сонце, навпроти здіймалась у височінь протилежна стіна урвища, вздовж якої непомітною сталевою жилкою звивалось полотно дороги. Весь схил рясно обсипали величезні тропічні дерева, що, ніби шерсть кудлатого собаки, перепліталися і стовбурчилися в усі боки. Де‑не‑де, майже на самих вершинах довколишніх гір, траплялися плішини, але й там скелі вкривала густа трава чи мох. У заростях я примітив срібну нитку невеликого водоспаду. Гаряче та вологе повітря доносило з надр ущелини солодкі запахи тропіків.
– Чорт забирай, Тьомо, ти тільки глянь, яка краса! Йолки‑палки! Хосе Акунья таки був правий, бісів невмиванець. Давай, може, і ми підшукаємо тут якесь село, залишимось, пересидимо трохи. Га?
Я ще не знав, що над цією красою цілими днями може литися дощ як із відра, що варто зійти два метри від дороги, і москіти за кілька хвилин виссуть усю твою кров, а у постіль, якщо її не завісити протимоскітною сіткою, до вечора набивається цілий виводок павуків і всяка інша повзаюча живність. Однак тоді місцина здалася мені справжнім райським куточком. Здавалось, я міг би милуватися нею до скону, якби не…
– Слухай, чувак, а де наша тачка? – раптом спитався Тьомик.
– Он там, – я повернувся обличчям до напарника і замріяно тицьнув пальцем йому за спину, – там, де я її залишив. Де ж їй ще бу… бу…
Я раптом зрозумів, що показую пальцем на пусте місце. На вигині серпантину, де я припаркував машину кілька хвилин тому, «Доджа» більше не було.
– Бляха, а де вона справді? – перелякався я.
Я не встиг нічого більше подумати (матюки не рахуємо), як звідкись згори, з того місця, куди вишкрябувався стрімкий вигин гірської дороги, долинув насичений шурхіт кущів та хрускіт поламаного гілляччя. Здавалося, що на нас крізь хащі мчить носоріг. Але носороги не водяться так високо в горах, носороги, блін, взагалі не водяться в Мексиці.
Подальші події розвивались із просто космічною швидкістю. Я відзначив, як мій напарник сильно‑сильно вирячив очі, запримітивши щось вгорі наді мною. І такий жах проступив у тих його викочених очиськах, що у мене навіть не вистачило духу, щоб оглянутися. Затим шум різко припинився. Тьомик аж рота роззявив, а я потилицею відчув, як щось велике, щось, чорт забирай, дуже велике вивалилося з нетрищ, пронеслось над дорогою прямо за моєю спиною і шугонуло вниз у прірву. І лиш тоді я зрештою не витримав і озирнувся.
– Йо‑ма‑йо, машина!!! – загорлав я, мов ошпарений.
– Гроші!!! – заверещав Тьомик.
Наш славний бронзовотілий «Додж Челленджер», модель 1969‑го року, з досконалим і неперевершеним тюнінгом, з «накачаними» бамперами та новеньким спортивним двигуном, а ще з п’ятьма сотнями тисяч песо дона Педро Сесіліо Раміреса у багажнику та з дванадцятьма тисячами доларів Тьомика у бардачку  летів у прірву, перекидаючись, бризкаючи іскрами, збиваючи поодинокі деревця, які відчайдушно чіплялись за майже прямовисний схил на його шляху, і тягнучи за собою цілий клубок ліан та гілля.
Менш, ніж за хвилину, хоча мені той час видався цілою вічністю, авто досягло дна прірви, блиснуло язиками полум’я і вибухнуло, наповнивши ущелину чорним димом. «Бляха, наче в кіно», – пронеслось у голові.
– Що сталося?! – закричав я, схопивши Тьомика за барки так, наче той був винен у тому, що наша машина якимось дивом спочатку піднялась метрів на сорок дорогою, а потім самовільно скочила до урвища акурат над нашими головами.
Тьомик дивився на мене все тим же перелякано‑витріщеним поглядом. Я відпустив його і мерщій побіг до повороту. Проминувши шосейний вигин, я поглянув вгору вздовж шляху.
Прямовисний схил гори тепер підпирав дорогу справа, ліворуч, метрів за тридцять від себе, я зауважив прим’яті чагарі – саме там машина з’їхала з шосе. Віддалік, у самому кінці того відтинку шляху, який сполучав два крутих повороти, виднілось кілька опецькуватих фігур, переважно, як я зміг роздивитися, хлопчаків років п’ятнадцяти‑шістнадцяти.
Побачивши мене, вони розреготались. Гиготали, скоти, наче папуаси над Чарлі Чапліном. Декілька з них навіть качались на порепаному асфальті, тримаючись за живота.
Я миттю все зрозумів. Оце поки ми з напарником, роззявивши роти, наче два осли, роздивлялися урвище, зграя індіанських сопляків викотила наш «Додж» нагору і пожбурила звідти прямо у прірву.
Притьмом моя кров скипіла, очі заслали гнів і жадоба помсти. Я заревів, мов бик, і помчав на тих зухвалих жовторотиків, бризкаючи іскрами з очей і шмарклями з носа. Я готовий був роздерти їх на шматки. Але на півдорозі мого запалу поменшало рівно вдвоє, а ще через кілька метрів я вже задихався, мулько відчуваючи недостачу кисню й обливаючись потом, наче в сауні. Я все ще намагався бігти, коли один з розбишак підібрав з узбіччя камінь, прицілився і жбурнув ним мені в голову. Він влучив, тварюка, точнісінько в лоба.
Я закричав, вилаявся, за інерцією пролетів вперед ще кілька метрів і гепнувся на розпашілу сірість асфальту, хапаючи ротом повітря, мов риба, викинута на берег.
Коли я підвів голову, на дорозі нікого не було. Малолітні бешкетники щезли, наче розвіялись за вітром. Я ще раз стиха вилаявся.
Через дві хвилини до мене підбіг Тьомик, теж мокрий, мов хлющ, і важко схилився, спершись руками об коліна.
– Слухай… хух‑хух… я сім разів здавав на права, перед тим… хух… як їх купити, – пролепетав він, відсапуючись, – але навіть я знаю… хух‑хух… що на гірській дорозі… ху‑у‑ух… авто потрібно ставити на стоянкове гальмо.
– Та я ж поставив, фуф! – сердито огризнувся я, так само тяжко дихаючи.
– Тоді що там, в дідька… хух… трапилось?
– Фу‑фуф, – я витяг з кишені в’язку ключів і труснув нею перед носом Тьомика, – я забув її замкнути, – і ледь не заплакав, згадуючи, як «Додж» котився у провалля.
– Дурень! – схлипнув Тьомик. – Півлимона песо коту під хвіст, хух… Ти хоч знаєш, хто вони? – він кивнув головою туди, де кілька хвилин тому манячили голови неповнолітніх дебоширів.
– Поняття не маю.
– І що тепер робити?
Я оглянув пустельну дорогу. Попеляста тасьма асфальту, вигоріле до білого небо вгорі, тугі кучугури зелені, які з обох боків навалюються на шосейку, і… більше нічого. Дідько, а звідки мені знати, що нам тепер робити? Машини нема, води нема, на руках лишилися тільки кишенькові гроші. Я навіть не знав, де ми тепер знаходимось і як далеко звідціля до найближчого поселення.
Затим я витяг з кишені телефон. На екрані блимало «обмежений сервіс», у лівому верхньому кутку коло антенки не світилося жодної рисочки. Так високо в горах на південному заході Чіапасу мобільний не працював.
– Треба повідомити поліцію! – випалив Тьомик.
– Почнемо з того, що спочатку треба було б добратися туди, звідки можна повідомити поліцію, – обрубав я. – А по‑друге, що ти їм скажеш? Індіанці спалили мій «Додж», де лежали півмільйона песо, які ми вкрали у дона Педро, так? – я перевів подих і зрештою опанував себе. – Зловимо попутку, доберемось до якогось селища, а там побачимо…

4

16:40. Здається, що вся Мексика вимерла, всі мексиканці здохли. Над головами пражить сонце, джунглі гудуть і сичать сотнями незнайомих голосів, але на дорозі, в тремкому розмитому мареві, не видно жодного авто чи хоча б пішого мексиканця.
Лишень під вечір нам зустрілася одна єдина машина, та й та їхала зустрічним курсом, спускаючись на північ у долину. Все ж Тьомик, побачивши її, загорлав, мов навіжений, і влігся поперек шосе, спиняючи старезний облізлий пікап.
Вискнули гальма, з‑за керма висунувся невисокий кремезний мексиканець, метис, причому, мабуть, зі значно більшою часткою індіанської крові, і почав по‑чорному лаятися:
– Estúpidos! Барани туполобі! Вишкварки! А хай би ви гигнулись ще в утробі вашої матері, недоноски! – потім він подумав, мабуть, що ми не тямимо іспанською і смачно виплюнув: – Fucking gringos!
Я підняв Тьомика з дороги і сказав:
– Perdon, señor! Наша coche зірвалася в прірву, ми не знаємо, де ми, кілька годин навмання трюхикаємо дорогою без води та їжі. Ви перший, хто трапився нам за цілий день.
Мексиканець миттєво пом’якшав, простягнув нам пляшку теплої мінералки і запросив до машини.
– Але… нам взагалі‑то треба туди, – і я показав рукою в напрямку перевалу, – в Сан‑Крістобаль де лас Касас.
– Тю, хлопці, але ж Сан‑Крістобаль там, – наче насміхаючись, сказав водій, махнувши правицею в іншому напрямі, в якому він їхав.
Ось так ми дізналися, що якби свого часу не завернули, куди не треба, то нічого не сталося б і наш красень «Додж» все ще… Ет, та що там казати, і досі зло бере, як згадую!
– А що тоді там ? – підозріло перепитав я, ще раз тицьнувши пальцем угору по дорозі.
Коротун якось трохи розгублено знизав плечима.
– Там? Перевал, за ним гори… джунглі… потім кілометрів триста і Гватемала.
Мій мозок розпух від спеки і тиснув зсередини на черепну коробку. Я вже не міг логічно мислити. Ще трохи, і мені здалося б, що нам усе це примарилось, якби… якби не «Додж», який валявся обвуглений на дні якоїсь ущелини.
– Тоді нам по дорозі, – відсторонено мугикнув я, водій люб’язно махнув рукою, ми з напарником застрибнули в кабіну пікапа.
Ми неспішно спускалися вниз пустинним шляхом. Проїжджаючи повз місце, де «Dodge Challenger» шугонув у провалля, я визирнув з вікна. Внизу виднівся пом’ятий обгорілий корпус, в якому вже не впізнати колишнього спортивного красеня бронзового кольору з перламутровими переливами. Вогнище пригасло, лиш з‑під капота сочився ледь помітний просвітчастий димок.
– Ось тут нашу машину зіпхнули до урвища, – почав я, – я навіть встиг побачити тих нелюдів. Їх було п’ятеро чи шестеро, бідно одягнуті і ще зовсім молоді.
Мексиканець ніяк не реагував, наче й не чув мене, аж надто зосереджено стежачи за дорогою.
– Вони зникли там, – я показав на перевал, але оскільки він знаходився високо над нами, вийшло так, ніби я спрямував пальця в небо, – мовби пірнули в хащі. Тому я хотів спитати, сеньйоре, чи не знаєте ви десь тут поряд якогось поселення абощо?
– А, то ви про це… – розпливчасто відповів коротун так, ніби я спочатку казав йому, що нашу машину забрали на небо ангели. – У цих місцях на карті ви не знайдете жодного селища аж до самої Гватемали, – продовжив він, – хоча у джунглях криється ціла купа безіменних сіл та присілків, де живуть нащадки справжніх майя. Вони, як би то сказати, трохи одірвані від світу і не дуже йдуть на контакт з цивілізацією.
– Чому?
– Горяни, сеньйоре… Це як діагноз. Живуть так високо, що століттями їх ніхто не чіпає, нікому нема до них діла. От вони й варяться у своєму соку, практично не змінюючись, лиш раз на місяць спускаючись у Сан‑Крістобаль за предметами першої необхідності. Формально – ніби й мексиканці, але я певен, ніхто з них не скаже, хто такий Філіпе Кальдерон.
– А хто такий Філіпе Кальдерон? – пошепки спитав я в Тьомика.
– Мабуть, ще один мудак на зразок нашого Педро Сесіліо Раміреса… – відказав мій товариш.
– Швидше за все, ті молодики спустились із Санта‑Фе, – правив далі шофер. – Це крихітне поселення, яке розкинулось праворуч від дороги, якраз за перевалом, кілометрів за п’ять від того місця, де я вас підібрав. Воно, схоже, єдине, яке має в цих краях офіційну назву, і то тільки через те, що колись туди провели телеграф. Хоча Санта‑Фе – це ім’я, як то кажуть, для галочки, для столичного клерка. Місцеві кличуть його Ісанканак, по‑майянському.
– А якого лисого вони скинули в прірву нашу машину? – люто поцікавився я. – Ми ж нічого поганого їм не зробили!
Коротун заусміхався.
– Вони немов діти. Можуть зняти з себе й віддати останню одежину, якщо бачитимуть, що ви бідуєте, нагодують, коли у вас не буде зовсім вже чого на зуб кинути, зате, граючись, зіпхнуть ваше авто у прірву, просто так, повірте, заради забави і зовсім не зі зла. Ви ж самі розумієте, що ті хлопчаки нічого зарані не готували. Побачили покинуте без догляду авто, взялися пхати по дорозі, а потім комусь це, мабуть, набридло, от вони взяли й зіпхнули його, щоб подивитись, як воно прикольно падатиме.
«Ну, ні хріна собі діти, – подумав я. – Хай тільки підвернуться мені, то я їм руки…»
– Так само, граючись, – договорив мексиканець, – вони можуть відрубати ваші голови і засушити над вогнищем як трофеї…
Опівночі ми прибули в Сан‑Крістобаль.

5

Ранок наступного дня.
Настрій кепський, а зі мною таке рідко буває. І справа зовсім не в грошах. Я навіть радий, що ми спекались тих півмільйона. То дурні гроші, добра від них не жди. Просто за місяць, проведений у Мексиканських сполучених штатах, я встиг полюбити наш товстобокий «Додж Челленджер», звикнути до сердитого ранкового бурчання його двигуна, буркотливого скрипу шкіряних крісел, задумливого і разом з тим трохи зверхнього погляду фар. Він був не просто машиною, він став одним із нас, рівноправним учасником нашої компанії, частинкою усіх наших пригод.
О, щоб я тільки не віддав, аби помститися тим вилупкам із Санта‑Фе! Та де там…
Тьомик взагалі розкис. У нього почалася сильна депресія. В його очах застиг кислий відчай, він більше не розмовляв зі мною і лиш похмуро мовчав.
Першу ніч ми перечасували на сан‑крістобальському вокзалі. Кращих варіантів наразі не було. А на світанні пішли, наче два приблуди, шукати притулок.
Грошей у нас лишилося тільки на те, щоб зняти дві койки у найдешевшому хостелі – одноповерховому будиночку колоніального стилю на околиці Сан‑Крістобаля, ген‑ген під самими горами.
Поки я торгувався і заповнював документи на рецепції, мій напарник примудрився поцупити бозна‑де на вулиці літровий бутель низькопробного мескалю. Більше того, він пішов далі й ухитрився вицідити дві третини з тої сулії за якихось десять хвилин. Ну, кажу ж, депресія. В результаті Тьомик успішно заблював всю рецепцію, після чого повідомив, що в труні він бачив усю цю Мексику і її порядки, й зі спокійною душею вклався спати.
До того часу, коли зі Стокгольма мала надійти плата за оренду будинку, лишалося цілих три тижні…
Об 11:20 я подався на рекогносцировку.
Якби не обставини, в яких ми втрапили до Сан‑Крістобаля, я, либонь, у нього закохався б. Справжнє серце Мексики. На тісних площах, обліплених кострубатими будиночками, бриніла незрозуміла говірка, у натовпі раз по раз зринали високі лоби, плескаті носи і випнуті щелепи, геть як на фресках майя у Бонампаці, вузенькі вулиці встеляла груба бруківка, приземкуваті cuadras з масивними стінами дихали старовиною і перешіптувались між собою таємницями конкістадорів та древніх майя. Мене завше вабили місця, куди ще не пролізли пазурі цивілізації, а Сан‑Крістобаль був одним з таких.
Опівдні, зголоднівши, я зазирнув до першої‑ліпшої ресторації, яка трапилась на шляху. Ресторан виявився звичайною пивничкою з довгою барною стійкою, величезним темним залом і брудними столами, за якими, мабуть, ще конкістадори ром жлуктили.
Упевнившись, що у забігайлівці ні на що ситніше за алкоголь не розжитися, я вже збирався було йти шукати іншу харчевню, коли мою увагу привернув незрозумілий гамір, котрий долинав з протилежного кутка зали. Я примружив очі. У той куток світло, яке насилу продиралось крізь заяложені шиби генделика, уже не діставало. Сизий туман з пилюки та сигаретного диму ще більше погіршував видимість. А проте очі потроху звикали до сутінків. Я роздивився спочатку ледь освітлений стіл для більярду, потім підставку для київ, кілька високих плетених табуреток і, зрештою, п’ятеро дебелих постатей, жодна з яких точно не належала мексиканцю. Троє сиділо на табуретках, двоє схилились круг стола і сварилися. Точніше, один сварився, а другий над ним глумився і підсміювався.
Насправді п’ятірка білошкірих пройдисвітів сама по собі не повинна була викликати яких‑небудь підозр чи цікавості. Навіть у такій глушині, як Сан‑Крістобаль. Але потім у круглій латці світла від тьмяної лампи, яка ледь‑ледь покачувалася над більярдним столом, проступило щось таке, від чого моє серце стрепенулося, а кров швидше задзюрила по жилах. Один з незнайомців, той, що лаявся охриплим голосом, саме просунув свої вузлуваті ручища під світло. У лівій він тримав товстенну пачку стодоларових банкнот, а правою витягував сотки і сердито кидав на потерте полотно стола. Другий, той, хто знущався, не переставав підколювати його, згрібав купюри і ховав собі у кишеню. П’ятірка білошкірих пройдисвітів, один з яких дозволяє собі просадити кілька сотень зелених за одну партію в більярд, уже, знаєте, вельми цікаве явище. Особливо у Сан‑Крістобалі.
Я подріботів до стійки і вмостився на вичовганий стілець.
– Що за одні? – надавши обличчю байдужого вигляду, поцікавився у тлустого засмальцьованого бармена з чорною навскісною пов’язкою на лівому оці, як у якогось піратського боцмана.
У відповідь піратський боцман обмацав мене настовбурченим однооким поглядом, але не промовив ні слова. Дивлячись кудись вбік, я кинув йому на стійку п’ятдесят песо. Пірат усміхнувся; якби мав цілим ліве око, то, мабуть, ще й підморгнув би, і відказав:
– Ловці мавп, сеньйоре.
– Хто‑хто?
– Americanos. Звичайнісінькі покидьки. Приїхали сюди і ловлять мавп.
– Навіщо? – я здивовано звів брови.
– Кажуть, це непоганий бізнес.
Я почухав голову, показуючи, що геть нічого не шурупаю.
– Вони їздять глухими селами, – продовжив роз’яснювати бармен, – нишпорять, знаєте, по найвіддаленіших закутках джунглів і скупають в аборигенів за безцінь різних мавпочок, переважно ревунів. Доларів так по 10–15 за тваринку. Індіанці залюбки з ними співпрацюють, бо для них то неабиякі гроші. Назбиравши достатньо хвостатих, америкоси продають їх зоопаркам, різним дослідним інститутам чи циркам. Кількох наших найбільш кмітливих приматів навіть у Голівуд доправили. Вони знімаються тепер у кіно, де треба показати розумних мавпочок. Подейкують, що у штатах за кожну мавпу дають доларів по 100, не менше.
– Для того, певне, треба мати якусь ліцензію, – поміж іншим зауважив я.
– Ні, сеньйоре. Лише дозвіл на вивезення тварин, але це зовсім не складно владнати, якщо знати потрібних людей на митниці.
Я довго роздивлявся ловців, які на ділі були не ловцями, а звичайнісінькими перекупниками. У голові крутилася нав’язлива думка, а чи не зайнятися нам із Тьомиком таким же бізнесом?
– А де саме вони скуповують мавп? – через якийсь час спитав я.
– Переважно в горах на південному заході. Ви, мабуть, і не чули про такі місця. Глушина страшна. Є там кілька селищ, прямо в джунглях, Санта‑Фе, наприклад…
– Що ви сказали?! – мене наче коняка за сраку вкусила.
– Санта‑Фе. А ви що, були там? – здивувався бармен.
– Ні‑ні‑ні, звісно, що ні. Навіть не чув про таке.
– От і я кажу.
– Авжеж.
Одноокий відвернувся до іншого відвідувача.
– Авжеж, аміґо… – прогугнив я сам до себе і замислився.
Кілька раз прокрутивши у голові все те, що розповів бармен, я викинув з голови американців. До біса їх. Тепер мене цікавлять тільки мавпи, нічого, окрім мавп.
Отак‑от міркуючи, я допивав свою piña colada і замислював чергову аферу століття. Окремі ідеї та думки клубилися, мов змії, у голові, помалу сплітаючись у монолітний геніальний задум. Нічого не буває випадково, нічого не буває просто так… Залишалося тільки схилити на свій бік Тьомика, адже без нього нічого не вийде. Тільки він може спонсорувати мій диявольський замисел.
По дорозі до хостелу я остаточно зміцнів у своєму рішенні і навіть накидав план А для майбутньої операції, оцінивши можливі ризики. А це, треба сказати, було зовсім не просто, бо мавпами я ще не займався.

6

16:55 того ж дня. От уже добрих півгодини я схиляю Тьомика на свій бік. Але Тьомик, зараза, ніяк не схиляється.
– Ні, ні й ні! – обурено репетував мій напарник. – Ти безсердечна тварюка, Максе! Це ж ніякий не бізнес. Це підло! Це просто аморально!
– Вони звичайнісінькі мавпи!
– Та ти що? Не можна так казати!
Я від злості цмокав язиком і всоте брався його переконувати. Тьомик шалено упирався (блін, не люблю непрофесіоналів!). Я б уже давно плюнув на нього і пішов шукати когось іншого для виконання мого задуму, але в мене не було грошей. А без них я можу хіба що підтертися своїм конгеніальним планом. І тоді нарешті я виклав свій головний козир.
– Санта‑Фе, – багатозначно заявив я.
– Що? – йойкнув Тьомик.
Я нічого не відповів і лиш несамовито захитав головою, мовляв, давай, давай, друзяко, шурупай мізками, вмикай макітру на повні оберти.
– Хм… Ага… – сказав тоді замислено Тьомик. – Тобто ті «мавпи» із Санта‑Фе?
– Отож бо! – підтвердив я.
І тут мого компаньйона наче підмінили. Він шмигнув носом, по‑хитрому витягнув губи в трубочку і прогудів:
– Ти знаєш, чувак, я, мабуть, згоден.
І ми відразу заходилися палко обговорювати деталі майбутньої афери, розподіляючи між собою обов’язки.
…За два тижні надійшла посесія з Тьомикового будинку в Швеції. Я галопом помчав на ринок і скупив усі пластикові та дротяні клітки, плетені корзинки, великі коробки, ящики, словом усе, що могло використовуватися в якості контейнерів для мавп. У якомусь туристичному магазинчику надибав військову палатку, казанок, електричні ліхтарики і купу дрібничок, що можуть знадобитися в джунглях. Наостанок я змотався у офіс «Hertz», де винайняв на кілька днів старий‑престарий джип «Toyota» подряпано‑пісочного кольору (кращої машини просто не було).
За цей час Тьомик зняв з рахунку решту грошей і обміняв їх на мексиканські песо, а ще закупив галон репеленту і цілий ящик текіли, за його словами, щоби боротися з малярією та іншими демонами тропічного лісу.
Того ж пообіддя ми навантажили клітки на дах джипа і вирушили на південь, в гори. А вже ввечері старенька «Toyota» протиснулась між настовбурченими мурами зелені і викотилась на головну вулицю Санта‑Фе.
Насправді Санта‑Фе виявилось не таким уже й диким, як можна було подумати з опису коротуна, який кілька тижнів тому підкинув нас до Сан‑Крістобаля. Все селище – кількадесят мазаних хатинок з саману і покрівлями з пальмового листя та очерету – розкинулось на пласкій вершині невисокого пагорба, який одним боком втикався у майже прямовисну скелю. Де‑не‑де виднілись апартаменти із тонких дерев’яних лозин, деякі – взагалі без стін з одною лише стріхою. По центру села висилась єдина двоповерхова будова, яка об’єднувала в собі бар, адміністрацію і телеграф. Довкола, скільки сягало око, простягався непрохідний тропічний ліс.
Було парко. На курній вулиці нас зустрів горластий клубок, сплетений з брудних і зовсім голих дітлахів та куцохвостих рудих дворняг. Трохи віддалік за маневрами нашої «Тойоти» незворушно спостерігало кілька сантафейців, непривітно блискаючи очима.
Здійнявши хмари куряви, не збавляючи газу, я промчав головною вулицею, наскрізь проштрикнувши поселення, і спинився аж на вершині другого, трохи меншого пагорба, який здіймався зразу за виїздом із Санта‑Фе. Розбуркана дзявканням собак, добра половина села скупчилася коло поштамту і зацікавлено глипала на нас зі своєї вершини.
Відтак ми з напарником вибралися з машини і, не звертаючи жодної уваги на мексиканців, заходилися облаштовувати табір. Напнули намет, розчистили місцину для примуса, вивантажили всі клітки з ящиками, після чого, розігрівши хавчик на вогні, незворушно всілися вечеряти. Ніхто з сантафейців того вечора так і не наважився підійти до нас і поцікавитися, якого дідька нам тут треба.
Зате на ранок я виявив, що у нас поцупили казанок, одну ложку, дві клітки, які стояли найближче до хащ, обидва номерні знаки з «Тойоти», двірнички на передньому склі та задній бампер (ну що за люди, га?). Хай там як, але я зробив вигляд, що нічого не помітив, а Тьомику наказав, щоб він не відволікався від нашого плану через такі дрібнички. Бізнес понад усе!
Тож після обіду нашого першого дня коло Санта‑Фе ми з Тьомиком залишили табір і попрямували в селище. Кожен з нас тримав під пахвою пачку оголошень, де зазначалось, що сьогодні ввечері всі дорослі мешканці Санта‑Фе скликаються на загальні збори для того, щоб заслухати важливу інформацію. Протягом двох годин ми мовчки приколювали листочки на стінах будівель, деревах, поодиноких стовпах, а сантафейці, зберігаючи дистанцію, вертілися поряд і не спускали з нас очей. Теж мовчки.
Надвечір перед будівлею поштамту (з того боку, де пивничка) зібралось щось із двісті штук мешканців. Здебільшого чоловіки. Подекуди жінки боязко визирали з‑за стін найближчих мазанок, однак боялися підходити ближче. Я вийшов до натовпу, видерся на порожню клітку, яку Тьомик притяг із табору, розправив плечі й виголосив коротку промову іспанською:
– Buenos noches, джентльмени! Мене звати сеньйор Максімус, а це – мій начальник, сеньйор Артеміус, – Тьомик стримано кивнув. – Ми будемо купувати у вас мавп, дуже багато мавп, джентльмени. Присягаюся, стільки ще ніхто й ніколи не купував у вас до цього…

7

…Восьмий день у таборі коло Санта‑Фе. Четвертий день, як стіною ллє дощ.
Наш бівуак перетворився на справжнісіньке пекло, тільки замість киплячої смоли усюди вирувала й бульбашилася рідка багнюка. Маленькі гірські струмочки, яких раніше навіть не було видно під суцільною периною кущів та коріння, набубнявіли й розперезалися, перетворившись на бурхливі потоки. Потоки води мчали довкола нашого пагорба, практично зробивши його островом. Земля розкисла, стежки і єдина дорога на Санта‑Фе перетворились на жолоби з бурою тванню, в яку місцями можна було провалитися по коліно. Наш джип‑пенсіонер під власною вагою погруз у глину й ображено зиркав на нас погаслими фарами, обкопавшись, наче бронетранспортер у шанці.
Втім, усе б нічого, якби не ті кляті мавпи…
Звістка про те, що двійко ненормальних ґрінго скуповують цілі зграї мавп по 120 песо штука, прудко облетіла всі джунглі. Цілий тиждень з довколишніх сіл старанні аборигени безперестану тягали нам мавп: ревунів, ігрунків, павукоподібних мавп, мармозеток, лисих укакарі, мавпочок сакі. На восьмий день я влаштував тотальний перепис мавпонаселення і нарахував у таборі 143 різномастих мавпочки (це без Тьомика).
За день ця мавпяча орда зжирала вагон бананів і, безсоромно нехтуючи законом збереження маси, висирала два вагони гівна. Коли кількість приматів перевалила за сотню, у мене почало складатися враження, що в нас не звіроловний табір, а фабрика по випуску екскрементів. Окрім того, хвостаті вилупки без угаву невдоволено горлали й осатаніло гримали клітками. Це тривало і вдень, і вночі, без перерви на обід і без вихідних. Якби не Тьомикові запаси текіли, від того лементу можна було б гигнутися. Тварюки, здавалося, взагалі не спали, тільки їли і срали, їли і срали! Ну, і ще дерли горлянки, наче їм усім одне місце прищепками затиснули.
Так ось, на кінець восьмого дня Тьомикові нерви почали здавати. І не тільки нерви, а й фізичні кондиції. Випещене рельєфне тіло мого напарника, накачане у фітнес‑залах, на практиці виявилось мильною бульбашкою: Артем був зовсім непристосований до справжніх навантажень. Його погляд погас, волосся пожухло, а під очима з’явилися сірі розводи. М’язи здулися і пообвисали. Звичайнісінький похід до туалету викликав у нього важку задишку, неначе у вісімдесятирічного старого пердуна. Джунглі брали з чужих свою данину…
Одначе останньою краплею все одно стали мавпи. Бо на кінець восьмого дня вони перестали здіймати гармидер та гримати клітками і заспокоїлись. А заспокоїлись вони через те, що знайшли собі дуже цікаве заняття. І заняття те полягало, бляха, у тому, що хвостаті пуцьвірінки з якимось воістину диявольським завзяттям і снайперською точністю закидали власними випорожненнями кожного, хто наближався до тої частини табору, де тулилися клітки. Варто було мені чи Тьомику необережно висунути носа з намету або котромусь бідоласі‑індіанцю заскочити ненароком в зону обстрілу, як тут‑таки якась спостережлива мартишка, спеціально виставлена на чати, радісно верещала, піднімаючи по тривозі все мавпяче кодло, і звідусіль на наші голови летіла ціла хмара какашок усіх можливих кольорів та агрегатних станів.
Відтепер у наш табір можна було потрапити або на танку, або по вуха у мавпячому лайні.
Ситуація погіршувалась тим, що індіанці не припиняли приносити мавп навіть у дощ. Я вже просто не знав, де вони їх брали. На другий день зливи у нас закінчились клітки, але сантафейці сказали, що це не проблема, і почали приносити свої разом з мавпами. Тепер, крім платні за мавпу, ми мусили додавати ще долар чи два за клітку. Долар – якщо клітка дерев’яна, і два долари – якщо металева або дротяна.
Ну, і вже зовсім‑зовсім останньою краплею став якийсь злощасний ревунчик, який невідь як примудрився прокинути свою какашку точно у вікно нашої палатки і поцілити акурат у Тьомикову тарілку з вермішеллю швидкого приготування.
Зазвичай флегматичний, врівноважений та інтелігентний Тьомик налився кров’ю і просто озвірів. Схопивши до рук першу‑ліпшу ломаку, він несамовито загорлав, вискочив з палатки і понісся, люто розмахуючи тим дрючком над головою, на клітки з мавпами.
– Стій! Ну навіщо?! – закричав я. – Не роби цього!
Але Тьомика було не спинити.
Мавпи, здавалося, тільки цього й чекали. Вмить на мого напарника полетіла така кількість відходів мавпячої життєдіяльності, що на кілька секунд за ними не було видно дощу. Не добігши до кліток, Тьомик заходився махати дрючком і лементувати так, аж сантафейці повибігали на пагорб подивитися, що коїться, проте вже за хвилину хлоп визнав свою поразку і квапливо відступив з поля бою. Розлючений і загиджений по самі вуха, він вирішив зірвати весь свій гнів на мені.
– Ти ненормальний! Ти кретин, Максе! – кричав на мене Тьомик. – Подивися, до чого ми докотилися: ми забралися до самого чорта в дупу і скуповуємо мавп! За мої гроші! Ма‑а‑авп, чорт забирай! Я здихаю, мов собака, я гнию в цих довбаних джунглях, де з неба ллються водоспади води, де москіти загризають до кісток, де кожен день ризикуєш підхопити малярію, де нема нормального пива, гарячої ванни і чистих баб, які не смерділи би потом! Це при тому, що я міг би зараз спокійнісінько сидіти в чепурному, вилизаному, прекрасному та цивілізованому Стокгольмі, насолоджуючись – чуєш, іроде проклятий, – насолоджуючись життям! І чому я тільки послухав тебе?! На хріна я взагалі поперся у цю Мексику?!
Попри те, що Тьомик волав українською, сантафейці, схоже, чудово розуміли суть його промови.
– А тепер послухай мене, – вторував далі мій напарник, підступивши до мене впритул. Якоїсь миті мені здалось, що він зараз трісне мені ломакою по довбешці. – У мене в печінках сидить цей тропічний ліс, оця банда замурзаних дикунів, усі твої мавпи і ти, ти, Максе! Іди до дідька зі своїм мавпячим бізнесом, я збираюсь і їду додому!
Кашляючи і шмаркаючи носом, Тьомик почав запихати в рюкзак наскрізь промоклі речі. Наостанок він розвернувся і кинув мені чомусь англійською (мабуть, навмисне, зараза, щоб принизити перед мексиканцями):
– Не забувай, ти винен мені десять тисяч баксів. І щоби без грошей я тебе більше не бачив.

8

День десятий. Тьомик поїхав. Сантафейці продовжують постачати мені мавп.
Щоправда, гінці з клітками чи кошиками з’являлися вже рідше. Наприклад, у п’ятницю прийшло всього двоє. Однак я боявся, що, коли дощ припиниться, мене знов закидають приматами усіх можливих форм, кольорів та какашкопродуктивності, тому відмовився брати нових мавп.
– Пробачте, друзі, – розвів я руками, – мій партнер покинув мене, залишивши зовсім без фінансування. Мені тепер треба думати, як переправити уже набраних мавпочок до океану.
Мексиканці з розумінням кивали головами.
– Ми згодні взяти лиш по 100 песо за мавпу, сеньйоре…
– Хлопці, – гнув далі я, – я не торгуюсь, я справді не маю чим вам заплатити. А мені ще ж годувати бозна‑скільки часу ось цю орду дристунів, – і я показав рукою на клітки, – поки не сплавлю їх до Голівуду.
Одначе індіанці не відлипали. Спіймані ревуни були їм непотрібні. Їх треба було або продати мені, або відпустити. Інакше мавпи блискавично втрачали в ціні.
Зрештою ми зійшлись на ціні 60 песо за кожну мавпу, крім того, їх власники зобов’язувалися годувати своїх звіряток, а також ще по десять моїх мавп на додачу кожен, доти, поки я не організую їх експорт до океану. Таким чином моє звіряче воїнство поповнилось ще на два бійці й на ранок одинадцятого дня налічувало вже 168 мавпочок.

9

Абориген вискочив, мов Пилип з конопель. Я, якщо чесно, ще спав, незважаючи на те, що ранок уже давно минув. Але у тропіках краще вже спати, аніж задихатись від надмірної вологості та всепроникної спеки.
– Сеньйоре Максімусе! Сеньйоре! Вам телеграма!
Я спочатку крізь сон геть не добрав, про що він кричить.
– Вам прийшла телеграма! – заходився пояснювати абориген, експресивно розмахуючи руками. – Мерщій йдіть на пошту, сеньйоре Максімусе.
Потроху ватяна сонливість відступила. Я остаточно прочунявся й скорчив здивовану міну, гадаючи, хто, в дідька, може почати переписку зі мною в такій глушині, але, підігрітий цікавістю, не став більше ні про що розпитувати і, натягнувши штани, слухняно потюпав за індіанцем до будинку телеграфу.
Дощ врешті‑решт перестав, у потилицю смалило по– літньому пекуче сонце. Ми з індіанцем‑поштарем обійшли розкислий табір, спустилися з пригірка вниз, затим, задихаючись від ядучих випарів, піднялись у Санта‑Фе і спинились коло приміщення телеграфу.
– Зараз, сеньйоре Максімусе! – сказав абориген і зник у комірці, за якусь мить подавши мені зсередини заповнений бланк телеграми. Я розгорнув і прочитав:

«Готелі Мехіко зустрів продюсерів Голівуду крп шукають мавп для масової сцени якогось фільму крп пропонують 150 тр 200 дол мавпу крп треба не менше 250 дорослих особин крп купуй скільки можеш крп гроші не думай крп підпишу ними угоду приїду 
Артем». 

Довколишні зарості іскрилися діамантовими краплинками вологи. Крізь ветхі будівлі сочився електричний скрип цикад та сварливе кректання гігантських папуг. Мавп не було чути. Мавп довкола Санта‑Фе більше не було (звісно, якщо не рахувати тих, що сиділи по клітках у моєму таборі). А я стояв коло пошти і відсторонено жмакав у руках листок з текстом телеграми.
– Ні, він ненормальний… Він мене просто дістав… – бурмотав я собі під ніс.
Поштар зацікавлено визирнув крізь вічко у вікні. Він бачив телеграму і сяк‑так розумівся на англійській, а це значить, що до вечора про її зміст знатимуть усі мексиканці.
– Що там таке, сеньйоре? – дурнувато спитав мексиканець.
– Мій компаньйон, схоже, здурів.
– Це ж треба, – пожалів Тьомика абориген. – Такий славний був хлопчина…
– Тебе як звати? – поцікавився я.
– Хав’єр, сеньйоре Максімусе.
Я зітхнув:
– Хав’єре, будь ласкавий, збери вечором людей коло пивної. Треба поговорити.
Сантафейці відгукнулись на мій заклик, слухняно зібравшись за годину до заходу сонця в призначеному місці. Два індіанці притягли мені клітку, цього разу з мавпою всередині – порожньої уже не знайшли.
Я вискочив на клітку, впер руки в боки і обвів очима натовп. Мартишка піді мною, певно, відчувши всю серйозність моменту, зайняла таку ж саму позу і набундючено зиркала поверх носа на юрмисько сантафейців.
– Любі друзі! Мій компаньйон повернеться десь через тиждень, – голосно проказав я. – Йому потрібні ще мавпи, багато‑багато мавп, джентльмени.
– Мавп більше немає! – крикнув хтось із натовпу.
– Піднапружтесь, товариші, зберіться і наловіть ще!
– Мавп більше немає! – рявкнуло одразу кілька голосів, а потім хтось уже тихше додав: – Нам доведеться забиратися на сотню миль у джунглі, щоб наловити вам нових.
Я втомлено всміхнувся.
– Двісті… даю двісті песо за мавпу, – запропонував я.
Натовп обурено загудів.
– О’кей, джентльмени! Двісті п’ятдесят і за роботу!
– П’ятсот! Так, так, давай п’ятсот за кожного хвостатого і ні на песо менше! Ти ще своє заробиш, ґрінго! – доносилось звідусіль.
Не такі вже вони й прості, ці сантафейці, подумав я.
– Насправді я з того нічого не отримаю, – скрушно зітхнув я. – Я винен Артеміусу десять тисяч доларів. І через це він бездушно експлуатує й ображає мене.
Юрма засоромлено принишкла, пригадавши мою перепалку з білобрисим начальником. В очах сантафейців засвітилось співчуття. Хтось навіть вийшов з натовпу й любляче погладив мене по плечу.
– Добре, – зрештою мовив я, понуривши голову, – хай буде п’ятсот. Хоча… – зненацька мене осінило, – …скількох мавп ви ще зможете добути, джентльмени?
Сантафейці порадилися між собою і випхали поперед натовп старезного дідугана, мабуть, найбільш досвідченого серед усіх.
– Десяток, може, два, – крякнув старий, шамкаючи беззубими яснами. – Не більше, сеньйоре. Подивіться навколо: ліси геть спорожніли.
Зборисько похнюплено мовчало. Мавп у Чіапасі таки справді більше не було.
– А може, якби ми… – обережно почав я, потроху розкручуючи свою крутійську думку, – ну, скажімо, імітували втечу мавп із табору, – і зиркаю на індіанців.
Натовп наставив вуха і підсунувся ближче.
– Навіщо? – спитав хтось.
– Ну, просто імітували втечу, – гнув далі я, – а насправді я б віддав вам усіх мавп, припустімо, по 350 песо. Зате потім, коли приїде Артеміус, ви продасте їх йому по 500 і заробите значно більше, ніж якби гасали довколишніми лісами за останніми вцілілими мавпами, – одним духом випалив я.
Десь із хвилину мексиканці напружено розумували, пережовуючи почуте. Потім хтось побіг на окраїну села і притяг звідти справжнісінького індіанського очкарика. «Місцевий професор», – подумав я, окинувши поглядом хлопця.
Переляканому очкарику довго пояснювали суть питання. Потому «професор» щось попросив і йому принесли два старезні калькулятори й рахівницю. Півгодини розумака проводив складні математичні розрахунки на калькуляторах і маніпуляції з рахівницею. Зрештою він буркнув «perfecto!», а за ним всі мексиканці водночас схвально затрясли макітрами.
– Ми згодні, сеньйоре!
– Можна сказати вашому Артеміусу, що знову цілий тиждень йшов дощ, з гір посунули селеві потоки і накрили ваш табір, – запропонував Хав’єр. – Скажете: мавпи загинули, а ті, що вціліли, повтікали назад у джунглі.
– Правильно, – натовп схвально зааплодував. – Ми з нього здеремо потім усі 700, куди він дінеться!
Наступного дня я відіслав Тьомику телеграму такого змісту:

«Дощ не припинявся тиждень крп гір селевий потік крп половина мавп мертві км половина втекла крп що робити Макс ».

Тьомик відповів майже миттєво:

«Негайно купуй нових Артем ».

На що я відписав:

«Аборигени не продають дешевше п’ятиста песо Макс ».

«Чорт ними крп бери п’ятсот крп буду завтра Артем », –

відгукнувся мій напарник.
Радісна звістка вихором прокотилася по Санта‑Фе і всюди закипіла, забулькала робота. За півдня сантафейці оббігли всі навколишні села і напозичали в родичів цілу купу грошей. Потім, ставши у чергу, кожен підходив до мене і забирав собі по мавпі чи по дві, віддаючи за кожну рівно по 350 песо. Опівночі у таборі не зосталося жодної мавпи, одні екскременти. Кілька чоловіків лишилося, щоби допомогти мені потрощити порожні клітки, розтяти намет, розкидати спорядження і позагиджувати усе грязюкою, імітуючи сліди проходження селевого потоку.
На ранок усе було готове, щоб зустріти Тьомика‑Артеміуса, мого начальника…

10

Я сидів коло ілюмінатора в довгому, мов голка, салоні сучасного «Embraer ERJ‑145» мексиканської компанії «AeroMexico». Літак маневрував, вирулюючи на злітну смугу. За якусь мить пілот, не пригальмовуючи, вшкварив повний газ, рвонувши з місця, наче винищувач. Крісло приємно зарипіло під моєю вагою.
– Я думав, ти собі голос зірвеш у Санта‑Фе, – сказав я Тьомику.
Мій напарник зручніше вмостився ліворуч від мене, послабив ремінь безпеки і посміхнувся.
– Я старався, друже, хоча, звісно, хотів би, щоб ти був на моєму місці.
– Ти чудово зіграв, чувак, – я поплескав його по плечу, – не прибіднюйся! Ніхто не зміг би волати переконливіше за тебе.
– Та я знаю, – без лишньої скромності відказав Артем, – але я б з радістю пожертвував акторськими лаврами заради одного погляду на те, як ті троглодити купували своїх же мавп по 350 песо штука!
І ми від душі розреготалися. Я покликав стюардесу, попрохавши принести нам по келишку вина.
– А тобі як там було? Не боявся, що аборигени щось пронюхають?
– Ніскілечки. Кажу ж, після твоєї феєричної істерики вони ще й співчували тому, що в мене такий лютий бос. Щоправда, один раз я здрейфив, побоюючись, що сам себе викрию. Це тоді, коли ти прислав свою першу телеграму.
– Чого б то?
– «У готелі в Мехіко зустрів продюсерів з Голівуду. Шукають мавп для масової сцени якогось фільму », – процитував я. – Га‑га‑га! От чорт, чувак, я думав, що в штани там накладу, читаючи твоє послання, так тужився, щоб не розреготатися.
– У мене був про запас ще один варіант, – серйозно повідав Тьомик. – «Спеціалісти NASA набирають команду для тестових польотів на Марс », але я вирішив, що перша байка більш реалістична.
Ми ще раз голосно розсміялися. Затим я взявся перераховувати гроші.
– П’ятдесят вісім тисяч вісімсот песо – майже шість тисяч баксів, чувак! Це, звісно, не поверне нам нашого «Доджа», але, враховуючи отримане особисто мною задоволення від операції, вважаю, що ми квити.
Люблю займатися бізнесом, щоб там не казали. Займатися не заради грошей (ну, тобто не тільки заради них), а заради отого лоскітливо‑млосного відчуття, яке зринає в грудях після вміло провернутої оборудки. Люблю попри всі побічні ефекти такого роду діяльності. Адже цього разу, як я вже казав, ми з Тьомиком дуже сильно посварилися. Ми заледве не побилися, визначаючи, хто з нас виконуватиме роль боса, а хто – помічника, ну, тобто того, хто лишиться у Санта‑Фе після «сварки». Ніхто не погоджувався ставати босом і поступатися можливістю побачити на власні очі, як сантафейці спочатку переловлять усіх мавп у навколишніх лісах, а потім ще й заплатять нам за них. Єдиним аргументом на мою користь було те, що Тьомик не розуміє іспанської.
…Літак набрав висоту і спрямував носа на північний схід, підставивши правий борт свіжому сонцю, яке, лукаво підморгуючи, щойно вигулькнуло з‑за смужки небокраю. Ми летіли в Канкун, найвідоміший мексиканський курорт, розташований на самому вершечку Юкатанського півострова. Летіли просто так, відпочити кілька днів на узбережжі Карибського моря. Ми це заслужили, чи не так?
А десь там, далеко‑далеко під нами, посеред мальовничих гір, вкритих такими прекрасними тропічними заростями, у Богом забутому мексиканському селі прокидались сантафейці. Без грошей. Зате з мавпами. По 50 баксів штука.

1 – 17 березня 2009 // Рівне, Київ, Севастополь 

Фотосет для «Men’s Health»

1

Усе, що цікавить мене, – це гарний прибуток. Тьомик теж не проти загребти трохи грошенят, але при цьому для нього є дещо важливіше. Стоп, стоп, стоп! Це зовсім не те, про що ви подумали. Хоча я вас розумію: довгоногі дівулі – то, мабуть, перше, що спадає на думку, коли мова заходить про мого Тьомика. Насправді ж я маю на увазі славу. Ніде правди діти, мій напарник вельми марнославний.
Вряди‑годи на Тьомика напосідає маніакальна ідея стати публічною VIP‑персоною: то актором театру, то ведучим на телебаченні, то футболістом, то рок‑зіркою чи ще якимось волохатим чуперадлом. Зазвичай два‑три дні потому він ходить по квартирі в одних трусах і окрилено декламує вірші чи співає пісень перед дзеркалом. Через тиждень, так і не дочекавшись світового визнання, «зірка» виходить на балкон, плюється, обзиває перехожих нехорошими словами і бідкається, що його життя минає марно, ніхто так і не оцінить його талант. Так триває доти, поки перехожі не починають кидатися у відповідь підручними засобами. Після цього, проклявши безликий світ, який ніколи не розуміє до пуття тонких натур, Тьомик, мов ведмідь у сплячку, впадає у затяжний запій.
Усе б нічого, якби оця недоречна тяга прославитись не вплутувала Тьомика, і мене разом з ним, у всякі прикрі історії.
У Мексиці Тьомику забаглося стати фотомоделлю.

2

Помстившись дикунам із Санта‑Фе (штат Чіапас) за спалене авто, ми з Тьомиком чкурнули на північний схід, до Канкуна, найвідомішого курорту Карибського басейну.
Канкун, столиця штату Кінтана‑Роо, – місто доволі цікаве та нестандартне навіть як для Мексики. По суті Канкун – це одна єдина магістраль, авеню Тулум, яка простягається з півночі на південь вздовж узбережжя Карибського моря більш як на тридцять кілометрів. Праворуч від авеню, один за одним, наче солдати в колоні, здіймаються модернові готелі з білосніжного армованого бетону та лискучого синього скла (Zona hotelera), у верхній його частині знаходиться El Centro – кілька кварталів нормальних житлових будинків, а ліворуч, окрім юкатанських кущів, більше ні хріна немає.
Щоправда, Канкун від початку не планувався як нормальне місто. Забудовники не прагнули зробити з нього подобу Стокгольма чи Копенгагена, цих виплеканих європейських міст, де можна з насолодою працювати, спокійно займатися буденними справами, гуляти у парках, вирощувати городину і дітей. Канкун зовсім інший. Канкун – це чорна перлина, занурена в золотаві піски пляжів і оточена бірюзовими дзеркалами лагун, – місто розваг, розпусти і шалених грошей.
Попри те, що будь‑який курорт – справжній рай для авантюрного бізнесу, ми з напарником їхали тільки відпочити. У таких місцях, як Канкун, своїх спритників не бракує. Тож без підготовки і ретельно продуманого бізнес‑плану з власним «бізнесом» туди краще не пхатися, щоб одного дня не прокинутися закопаним по вуха в пісок на якомусь безлюдному пляжі на Козумелі.

3

Мавпяча афера, яку ми з напарником успішно провернули в джунглях Чіапасу, принесла нам більше втіхи, ніж фінансів, тому, щоб дарма не тратитися, ми зняли кімнатку не в готелі, а в дешевому хостелі в одному з кварталів El Centro на вуличці з милозвучною назвою «Орхідея». (Такого поняття, як дешевий готель, у Канкуні, на жаль, взагалі не існує.)
Якогось вечора ми рано повернулись після купання на віддаленому пляжі (а тільки такі пляжі в Канкуні безкоштовні) і відразу посунули до супермаркету за продуктами на вечерю. Відійшовши метрів триста від хостелу, я примітив, що до нас прилип низенький, неохайно підстрижений і тлустий мексиканець, на вид років тридцяти, в коротких шортах та замацьканій майці. Здавалося, я десь уже бачив його одвічно похнюплену міну, яка так і просилася цеглини. Можливо, він жив разом з нами у хостелі на вулиці Орхідей, а може, працював у якійсь пивничці поряд.
Попри те, що було вже далеко за полудень, спека стояла така, що асфальт під ногами танув, наче сніг, і місцями липнув до підошов кавалками чорного пластиліну. До супермаркету ми простували своїм ходом хвилин десять, обливаючись потом, наче в сауні. Увесь цей час барилкуватий коротун невідступно дріботів назирці. Кілька разів я рвучко обертався і встигав ловити його погляди. Втім, я не став нічого казати Тьомику: надто вже безхитрісно і простакувато виглядав наш таємничий переслідувач.
Мексиканець остаточно вивітрився у мене з голови, коли я заскочив у приміщення продовольчого супермаркету. Крижане повітря з кондиціонерів живлющою хвилею обмотало мене; я відчув, як на руках та шиї конденсуються краплинки вологи.
– Візьми кілька літрів «Коли», – хрипнув Тьомик. – А то я вчора ледь не помер від спраги вночі.
Я слухняно посунув до великого червоного холодильника з пляшками життєдайного бульбашкового напою всередині. Коли повертався, тримаючи під пахвами дві дволітрові пляшки «Coca Cola», то з подивом угледів, що приземкуватий мексиканець, який дріботів за нами від самого хостелу, рішуче підступив до мого компаньйона.
– Здоров, хлопці! Ви звідки будете? – недоросток розмовляв доброю англійською.
Я змовчав, Тьомик охоче відповів:
– З України.
– Я так і думав, що звідкись здалеку, – без тіні здивування відказав той. – У вас свіжий і нетрафаретний типаж обличчя, велика раритетність для генетично виснаженої нині Мексики, – остання хитромудра фраза стосувалася виключно Тьомика, бо після двох місяців у Мексиці мій «типаж» сильно засмагнув, і я тепер реально змахував на типового генетично виснаженого мексиканця.
«Що він, бляха, несе? – подумав я. – Замурзаний, небритий коротун у якихось зашмарованих шортах, а говорить, наче професор із Гарварду».
– Що ви кажете… – промимрив Тьомик, нічого не зрозумівши з тиради мексиканця.
– Джошуа, – чітко представився коротун. – Можна просто Джош.
– Ем‑м‑м… Артем. Приємно познайомитись, Джоше.
Мій напарник і засмальцьований курдупель несміливо потисли один одному руки.
– Дивне ім’я, як на мексиканця, – сухо відказав я.
Джошуа беззлобно всміхнувся і м’яко потиснув мою руку. Аж надто вже м’яко, навіть як для свого скромного зросту.
– Якісь плани на вечір? – несподівано сказав він.
Недоросток явно набивався в компанію. Я знову змовчав.
– Ні, – буркнув Тьомик, накидаючи в корзинку всякого їдла.
– Я зупинився в тому ж хостелі, що й ви, – продовжив Джошуа. – Там на горищі, над шостим поверхом, є чудова тераса, звідти навіть океан видно. Ви хіба не знали? Пропоную купити ящик пива, посидіти разом, погомоніти. Мені не часто трапляється нагода побалакати з двома… хм…
– …українцями, – підказав я.
– Саме так! З українцями. Звісно, якщо ви не проти, – чемно додав коротун.
На вид він був геть наївним та невинним, наче немовля. Лиш тільки очі, маленькі, як у вепра, скрадливі і каламутні, простромляли наскрізь, наче спиці.
Я глипнув на Тьомика. Тьомик байдуже глипнув на мене і знизав плечима, мовляв, вирішуй сам. Схоже, мексиканець його зовсім не цікавив. Тоді я перевів погляд на Джошуа. Мій внутрішній голос підказував, що цей замурзаний куцак нічого лихого ні мені, ні Тьомику вдіяти не зможе. Але чого він хоче? Просто познайомитись?
Цікавість зрештою перемогла.
– Ну, в принципі, ми не проти, – обережно промовив я.
– Тоді вирішено! – ляснув долонями Джошуа. – Влаштовуємо сьогодні пивну вечірку під зорями на даху нашого хостелу!
На радощах мексиканець ніжно поплескав мого напарника по плечу і потерся об нього стегном. Тьомик не звернув на це уваги. Потім мовчки виклав з кошика їжу, натомість закинувши туди спайку з 24‑ма баночками пива «Negra Modelo», а за нею ще кілька пакетів з чіпсами та горішки.

4

Ми сиділи на даху хостела, так далеко від канкунського гамору і так близько до канкунських зір. Життя здавалось таким же теплим і лагідним, як води Карибського моря.
Дахи канкунських будинків майже всі пласкі, обгороджені невисоким цегляним парапетом. Тож ми сиділи й глушили пиво на одній з таких терас, звідки відкривався чарівливий вид на El Centro. Ліворуч та праворуч від нас здіймалися бетонні короби витяжних вентиляційних каналів.
Я розлігся на ветхій рипучій розкладачці, Тьомик сидів навпроти на ще одному такому ж самому розкладному ліжку, Джошуа розмістився в шезлонзі трохи позаду нас. Між нами стояв ще столик з розкиданими шаховими фігурками впереміж з пустими баночками з‑під «Negra Modelo». Виглядало, що мексиканець не вперше влаштовує вечірки під зорями Канкуна.
– Ти чим займаєшся? – поцікавився коротун. Він майже одразу перейшов на «ти».
– Я бізнесмен, – коротко відказав я.
– А я… я творча особистість, – замріяно мовив Тьомик, встромивши носа в небо.
Я зиркнув на свого напарника. «Ну, – думаю, – тільки цього ще не вистачало. Зараз ще почне горлати пісень, а на ранок, так і знай, депортують з Мексики за порушення громадського порядку». Мексиканець з розумінням кивнув, нітрохи не здивувавшись з Тьомикової відповіді.
– Поет?
– Не зовсім. Я якби широкого профілю. Так би мовити просто творча особистість. У цілому.
– Зрозуміло…
– А ти, Джоше? – знічев’я спитав Тьомик.
– Я тільки тиждень тому приїхав з Лас‑Вегаса.
– Гм‑м‑м… – навіть я відчув, як у мого напарника зачесалося одне місце, коли він почув проказане вголос ім’я світової столиці розпусти.
– Ага, – підтакнув Джошуа. – Вважайте, хлопці, щойно звідти. Я там завідую спа‑салоном при журналі «Men’s Health». Знаєте ж такий? Надаю їх ідеальним моделям ще більш ідеального вигляду. Тут, у Канкуні, один мій друг на днях відкриває свій власний люксовий тренажерний зал з басейном і спа‑салоном, от він і запросив мене поділитись досвідом, налагодити організаційні справи.
Я підозріло прищурився. Друг якогось місцевого чувака, котрий нібито має гроші, щоб відкрити власний спа‑салон, сам ночує в мандрівному гуртожитку і тиняється Канкуном в одних шльопанцях і подраній майці? Щось мені це не дуже подобається.
– Цікаво, цікаво… – прогудів Тьомик.
– Але ж «Men’s Health», – втрутився я, – це журнал, де… ну, там… е‑е‑е…
– Так, – кивнув Джошуа, читаючи мої думки, – мої моделі – це чоловіки.
Це мені чомусь не сподобалось ще більше.
– Я тому й підійшов до вас зазнайомитись, – правив далі коротун. – Ви мені приглянулись з чисто професійної точки зору. Особливо ось цей парубійко, – Джошуа солодкаво усміхнувся і поплескав Тьомика по коліну. – Дуже в тебе, аміґо, оригінальний і своєрідний типаж лиця. Такого не зустріти в Америці, а тим більше в Мексиці. Артеме, кажу тобі як знавець і видатний експерт, ти міг би легко зробити блискучу кар’єру в модельному бізнесі.
Курдупель влучив у яблучко. Тьомик аж язика висолопив.
– Справді?
– Ти вже повір мені, я свою справу знаю. Часом у Вегасі я беру хлопців прямо з вулиці, кілька місяців доводжу їх до пуття у своєму салоні, а потім представляю босам з «Men’s Health». Ще ні разу не було, щоб відмовили. Кожен з моїх протеже тепер має мільйонні контракти на рекламу спортивного одягу, чоловічої білизни чи парфумів. За минулий рік двоє моїх підопічних потрапили на обкладинку відповідно січневого та липневого номерів журналу.
– Ой‑й, – прошепотів Тьомик. – А що для цього треба?
– Бажання і… більше нічого. Якщо надумаєш стати топ‑моделлю, приїжджай до мене у Вегас. Я візьму тебе під свою опіку і зроблю з тебе людину, Артеме. Присягаюся, за два роки твоє фото прикрашатиме обкладинку «Men’s Health».
У Тьомика від почутого просто відібрало мову. Тоді Джошуа підвівся і безцеремонно обмацав Тьомикові м’язи на руках та ногах, лапнув його за груди.
– Ну, для початку треба буде трохи підкачатися, ось тут, тут і тут, – напустивши на себе важнющого вигляду, гугнявив коротун. – Потім забрати лишні сантиметри з талії, – коротун поплескав Тьомика по пузі. – У мене є одна чудова, давно перевірена методика тренувань. І, зрозуміло, спеціальна дієта під неї, – затим мексиканець задер догори Тьомикові руки і зазирнув під пахви. – Зробити епіляцію тут і тут, а ще, звісно, ось тут, – сказав тоді курдупель і нахабно зазирнув Тьомику спереду під шорти.
«О май ґад!!!» – подумки заволав я. Ну, звісно, він гей! Я знав це від початку! Тобто не знав, а здогадувався. От зараза! Забив Тьомику мізки, а тепер безсоромно його лапає. Я схопився на рівні ноги – треба мерщій рятувати напарника!
– Так, друже, нам пора, – рішуче сказав я і взяв Тьомика за лікоть. – Джоше, спасибі за пиво.
Тьомик вивільнив руку.
– Мені й тут добре. У хостелі все одно нема чого робити.
– Він же голубий! – крикнув я українською.
– Ну то й що?
«О Боже, – я весь похолов, – невже і Тьомик теж? Ми ж з ним стільки років… О, ні! Тільки не це!» Мене аж знудило, коли я уявив, як вони… Втім, Тьомика зовсім не цікавила ні сексуальна орієнтація недоростка, ні те, що я про все це думаю. Відтепер у його творчій довбешці намертво засіла одна єдина ідея – стати топ‑моделлю.
– Я все життя мріяв про такий шанс, – відчеканив мій напарник.
– Пива ще багато, – прогугнив Джошуа до мене. – Залишайся.
А тоді взявся на всі лади розхвалювати життя чоловіка‑моделі: зйомки на Гаваях, Тенеріфе чи у Майямі, постійні вечірки, паті, VIP‑салони, цілі табуни прихильниць… Тьомик, роззявивши рота, слухав його. Слухав, слухав і розтанув. Поплив, блін, наче сніговик під березневим сонцем.

5

Наступного ранку ми попхались на пробу до дилера.
Напередодні мексиканець радо повідомив, що Артему неймовірно пощастило. Якраз на цьому тижні одне з відділень журналу проводить зйомки на пляжах Канкуна, тож Джошуа представить його редакційному дилеру, а той в свою чергу може влаштувати пробну фотосесію прямо тут, в Мексиці (звісно, якщо Тьомик йому сподобається).
– Але ж я ще не в формі, – боязко зауважив мій напарник.
– Нічого, це лише проби, – заспокоїв його коротун. – Для форми потрібен час, і дилер це розуміє. Якби ти був у чудовій формі, я б повів тебе відразу до арт‑директора, а не до дилера.
…Приймальня редакційного дилера знаходилась у старомодному будиночку в самому кінці авеню Лопес Портійо (Lopez Portillo), глибоко на материку, далеко від пляжів та океану.
На противагу м’якому й простодушному педерасту Джошуа, представник редакції «Men’s Health», так званий модельний дилер, видався мені справжнім фашистом. Вилитий рейхсканцлер Гебельс! Хижий погляд непроникних застиглих очей, орлиний ніс, перебитий посередині, зневажливі тонкі губи (кутики різко загнуті вниз), вдвічі ширша за лоб нижня щелепа, кулачища завбільшки з вазон для квітів кожен – усе це більше личило б нацистському шкуродеру, ніж естету, який знається на прекрасному.
Офіс дилера вселяв ще менше довір’я, більше нагадуючи післявоєнні руїни. Зі стін місцями повідпадала штукатурка, одна ніжка стола трималася, як то кажуть, на шмарклях. Замість кондиціонера в кутку стовбичив старезний вентилятор. Ця доісторична машинерія гарчала, наче танк, що загруз у багнюці, й не несла ніякої прохолоди, марно ганяючи порохняву світлицею.
На недбало розстебнутій сорочці модельного дилера проступав крикливий напис: «I’m the Boss!».
– Сідайте, – хрипким голосом проказав «the Boss», не назвавшись.
Ми з Тьомиком несміливо опустились на табуретки посеред кімнати.
– Це тільки його стосується! – гаркнув «the Boss», тицьнувши пальцем на мене. – А ви роздягайтесь.
Тьомик перелякано підскочив.
– Е‑е‑е… Що, повністю?
– Та ні, дурню, досить тільки до пояса.
Я нервував. Джошуа чомусь теж. Тьомик слухняно стягнув з себе сорочку.
«The Boss» довго й уважно роздивлявся мого напарника. Затим задоволено хмикнув, щось розмашисто нашкрябав на листку перед собою і передав його Джошуа.
– Зйомки через три дні, – прохрипів дилер. – Я ще уточню місце. Гроші можна буде забрати післязавтра. А тепер пензлюйте звідси.
Наостанок він витяг із шухляди товсту пачку банкнот і, ніскільки не криючись, сунув їх у руку Джошуа.
Признаюсь, я відчув неймовірне полегшення, коли вибрався із офісу під палюче полуденне сонце. Джошуа гарячково сховав гроші за пазуху і запевнив нас, що все пройшло просто чудово.
Протягом наступних двох днів Тьомик тільки те й робив, що підтягувався на турніку, качав прес, як ненормальний, віджимався до каламуті в очах, плавав до посиніння і засмагав до червоного, готуючись до першої у своєму житті фотосесії.
Надвечір на пляжі, коли я стомлено цмулив крізь соломинку невідь‑який за ліком коктейль, а Тьомик все ще осатаніло гамселив руками на воді, нас розшукав Джошуа.
– Привіт українцям!
– Hóla, друзяко!
Я лиш стримано кивнув.
– Артеме, ти йому надзвичайно сподобався! – радо випалив коротун.
– Кому?
– Дилеру! Він покладає на тебе колосальні надії. Тепер я певен: тебе чекає велике майбутнє!
Тьомик задер носа й випнув груди.
– Я порадився з фотографами, – продовжив Джошуа, – і вони підказали мені зробити пробний фотосет топлес у якомусь спортзалі, на фоні тренажерів та гімнастичних снарядів абощо. Ну там, типу, sport style і все таке. Це ідеально підходить під концепцію наступного числа «Men’s Health»!
– І зразу на обкладинку? – Тьомик облизувався, наче кіт над сметаною.
– Ні. Звісно, ні. Для початку лиш кілька знімків наприкінці журналу.
Мій товариш похнюпився.
– Не слід так поспішати, мій друже, – заспокоїв його мексиканець. – Спочатку треба добратись до перших сторінок, потім потрапити на розворот журналу, а вже аж потім на обкладинку. Одначе, я певен, у тебе все вийде! У тебе свіжий і нетрафаретний типаж… велика раритетність…
– Я готовий! – рішуче відказав Тьомик, тут‑таки впав на землю і почав віджиматися.

6

– Це що за… – я роззявив рота.
– Тихо, тихо. Це… це такий антураж! Експозиція, так би мовити, – поспішив мене заспокоїти Джошуа. – Звичайні люди з вулиці, ну там, масовка плюс працівники студії: декоратори, візажисти, всякі інші…
– Але для чого?
– Щоб на фотознімках все виглядало реалістичніше, – буркнув мексиканець.
Тьомик, засліплений спалахами кишенькових фотокамер та гулом юрби, нічого підозрілого не помічав. Зовсім навпаки – побачивши таку кількість люду, що несамовито заволав при його появі, мій напарник задер підборіддя і пошпацирував до подіуму, мов павич, одразу відчувши себе у своїй тарілці.
Професійних фотографів узагалі було декілька, що підтверджувало серйозність контори, з якою ми зв’язалися. Вони ліпилися довкола квадратного подіуму, де, як я зрозумів, мала пройти фотозйомка, розмахували своїми масивними камерами з довжелезними об’єктивами і всі з цікавістю поглядали на мого напарника. Я тоді навіть трохи позаздрив Тьомику. «Оце‑то зараз, – думаю, – нафотографують хлопа! Молодець, але й молодець! Модель! Ну просто зірка світового масштабу!»
Либонь, уперше я серйозно замислився над тим, що іноді й не в грошах щастя. Я дивився на Тьомика і думав, що такого таланту, такої вроди не купити ні за які гроші. Він тримався, неначе сонцесяйне божество на єгипетських фресках. Точно тобі Аполлон в людській подобі! А ще я подумав, що навіть маючи мільйони на рахунку в банку, я ніколи не буду таким щасливим, як мій напарник, коли його фотографію надрукують у «Men’s Health». Дідько лисий, я таки справді заздрив йому! Перший раз у житті і по‑чорному.
Легко і невимушено Тьомик вискочив на подіум. Його напружені м’язи красиво виблискували у світлі ліхтарів, очі гарячково мигтіли, нижня щелепа стриміла трохи випнута вперед. Ось він – момент тріумфу! Натовп (ну, той, що для антуражу) задоволено гудів, роздивляючись мого напарника. Тьомик розквітав, упиваючись славою.
А проте професіонали‑фотографи, які згуртувались коло підмостків, поки що навіть не думали його знімати.
Зненацька мою увагу відвернув кремезний мексиканець, який вискочив на подіум з протилежного боку. На вигляд він був повною протилежністю Тьомику. Майже однакового зросту, зате більш плечистий і накачаний, а ще засмаглий, мов чорт. Груди та руки мексиканця вкривав густий волосяний покрив, а на собі він мав лиш чорні спортивні труси. Побачивши богатиря, натовп у студії загорлав, засвистав і зааплодував ще гучніше.
Я недовірливо глипнув на Джошуа. Що за діла, чувак? Він стояв поряд зі мною коло підмостків, нервово закусивши нижню губу.
Наш чорнявий коротун, вловивши мій позирк, заспокійливо кивнув, мовляв, так і треба. Я тоді знову перевів погляд на подіум. Значить, той розкачаний горила теж для експозиції? Для певності я смикнув недоростка за майку:
– Слухай, це що за волохате одоробало?!
– Протеже конкуруючої контори. Теж хоче на обкладинку, – роздратовано пояснив Джошуа. – Оскільки хлопці не розкручені, фотографуватимуться разом на фоні залу, а потім уже редакція вирішить, кого далі розкручувати.
– Але як так? Ти ж нам нічого не казав!
– Не переймайся. У нього немає шансів. Глянь, типаж невиразний, крім того, він навіть не побрився перед фотосесією.
Бритий чи небритий, але той орангутанг‑латинос виглядав вражаюче. Грізний погляд чорних очей, кам’яні м’язи, широченна грудна клітка. У мене, чесно кажучи, комплекс перед такими мужиками. Поряд з ними я відчуваю себе нікчемою, гендлярем, якимось затурканим кабінетним щуром, чиї гени ніщо у порівнянні з гарячою кров’ю та біцепсами такого монстра.
Зате Тьомик ні краплі не стушувався. Він сміливо заглянув прямісінько в агатові очі велетня, щосили напнув груди і твердою ходою підступив до середини помосту, всім своїм виглядом демонструючи, що він тут хазяїн. Його ж от‑от мали почати фотографувати, і згодом він обов’язково потрапить на обкладинку «Men’s Health»!
О, якби ви знали, як я пишався тоді моїм Тьомиком. Засмаглий торс, вузлуваті передпліччя, вигоріла на сонці шевелюра і сині, наче води Карибського моря, очі. Я просто не міг відвести очей! Звичайно, він трохи поступався кошлатому мексиканцю у кремезності та рельєфності м’язів, зате ви б тільки бачили, яке у нього в той момент було одухотворене обличчя.
…Звідкілясь з іншого боку зали долинуло бемкання гонгу…
Натовп принишк. Фотографи підсунулись впритул до подіуму, націлилися об’єктивами на парочку в центрі, але все ще не поспішали фотографувати. «Ну і чого вони чекають? – думав я. – Певно, підбирають кращий ракурс. Професіонали ж як‑не‑як».
Зненацька моє серце стислося. Мексиканський монстр в чорних трусах рвучко підскочив упритул до мого Тьомика, розмахнувся кулаком ледь не від підлоги і зробив кілька потужних знімків: в анфас, у профіль і в аперкот (здається, так це у них називається), від чого у Тьоми з очей аж іскри посипались, а його свіжий і нетрафаретний типаж сильно збляк, неначе довоєнна фотокартка.
– Лягай!!! – заверещав я, збагнувши, що діло труба.
Але Тьомик все ще не розумів, що діється. Він якогось дідька втримався на ногах і замість впасти почав тікати від горили по рингу. Волохате одоробало без особливих зусиль нагнало Тьомика, притисло його під канатами і ще раз завалило правою прямо у писок, аж луна по залу прокотилася. Після цього бідолаха Тьомик виплюнув на ринг пару передніх зубів, крутнувся круг себе і впав, некрасиво стукнувшись білобрисою мордою об поміст рингу.
Тут уже спалахи камер заблимали з усіх чотирьох сторін, незважаючи на те, що ракурс був не вельми, та й обличчя Тьомика зробилось зовсім не фотогенічним. А над залом пронісся зичний клич ring‑announcer’а:
– …and still the undefeated champion of Kintana‑Roo state Migue‑e‑el To‑o‑orrez!

5–6 лютого; 20–22 березня 2009 // Рівне, Київ 

Лоходонта юкатанська, або Полювання на мексиканського слона

1

Вочевидь, щойно прочитавши цей промовистий заголовок до нашої з Тьомиком нової авантюри, ви зразу ж обурено спитаєте: які, в дідька, слони? Що за слони можуть бути у Мексиці? У Мексиці немає ніяких слонів! І я вам чесно відповім, що колись теж так думав.
Я був десь на 99 % впевнений, що фауна Американського континенту позбавлена цих товстошкірих вайлуватих гігантів, допоки якогось дня ми з Тьомиком ледь не замочили одного. І прямо – побий мене грім! – посеред справжньої Мексики, в самому серці Юкатану. Величенький, зараза, попався, на добрих п’ять тонн потягнув, а то й усі п’ять з половиною. Хоча, якщо вже бути до кінця відвертим, то насправді це не ми слона, а слон нас ледь не замочив, але то таке, нюанси.
Якби оте, про що я тут тільки‑но написав і в що ви наразі не вірите, скоїлося десь на просторах африканських саван, де полювання на слонів – буденне заняття, а самі слони мало не щодня мочать якогось чорнопикого сіромаху, ця історія була б банальною та тривіальною. Але в тому то й вся заковика, що всі описані нижче події відбувались на Американському континенті, далеко на півдні Мексиканських Сполучених Штатів.
Пізніше ми з Тьомиком (уже після того, як він прийшов до тями) довго згадували низку подій, які завершились героїчним походом на слона, і зійшлись на думці, що то був невідворотний збіг обставин, доля, фатум, називайте це, як хочете. По‑моєму, панянці Фортуні просто так, ні з того ні з сього забажалося, щоб ми з Тьомиком вполювали хоботатого. От і все. І її, шельму, геть не хвилювало, що ми тоді знаходились у Мексиці, де ні слонів, ні мамонтів, ні будь‑яких інших звіряток, яких можна було би сплутати зі слонами, не водилося від віку, що і я, і Тьомик не мали при собі ніякої зброї, не кажучи вже про бронебійні гвинтівки та інструкції, як ходити на слона. Та що там казати – за все життя ми з Тьомиком ганялися хіба що за тарганами з домашнім шльопанцем у руках, а щось схоже на зброю останній раз тримали ще в школі на уроках ДПЮ.
А втім, ви ж, мабуть, самі розумієте – жінки є жінки. Коли Фортуна, ця вередлива й розпещена римська дівуля, вбила собі щось у голову, то вже нізащо від того не відступиться. Хоч би що ми не робили, чого б не вигадували – нічого змінити вже не могли. Довелося йти й полювати слонів. У Мексиці.

2

Трапилося все рівно через два тижні після інциденту в Канкуні, коли замість фотосесії для обкладинки відомого журналу «Men’s Health» Мігель Торрес, чемпіон штату Кінтана‑Роо з боксу в першій важкій вазі, наваляв Тьомику в морду, як кажуть, по самі помідори, вибивши два зуби і сильно попсувавши карму.
Відтоді, як той клятий горилоподібний латинос поколошматив мого Тьомика, Тьомик зі мною ще не розмовляв. За два тижні бідолаха не зронив ні слова. Я до нього і так, і сяк, і цукерки приносив, і вірші декламував, але нічого не помагало – мій компаньйон лиш сумовито кліпав очима і вперто мовчав. Видно, сильно переживав через те, що фотосесія зірвалась…
Пригадую, десь через тиждень після пам’ятного двобою я остаточно зрозумів, що в Канкуні нам більше нема чого робити, треба міняти обстановку, треба якось розворушити Тьомика, тому якогось пообіддя спакував наші нечисленні манатки і взяв курс на Мериду, столицю сусіднього з Кінтана‑Роо штату Юкатан.
Ми прибули до Мериди пізно ввечері того ж дня, якого виїхали з Канкуна, і поселились у простенькому готелі в самому центрі міста, у двох кварталах від Зокало. У мене не було ніяких конкретних планів, я лиш хотів розвіятись, зібратись з думками та силами, а головне – привести до тями Тьомика, врешті‑решт розговорити його.
Два наступні дні я безцільно тинявся Меридою, вивчаючи місто, а увечері розповідав Тьомику про все побачене, пропонуючи сходити куди‑небудь зі мною. На що Тьомик лиш скорботно метеляв обліпленою синцями головою. Він увесь час сидів у готелі, майже не їв і мовчки дивився у вікно неживим, осклілим поглядом.
На третій день я взяв напрокат дешевого хетчбека, силоміць запхав у салон мого покошланого друзяку і чкурнув углиб Юкатану до численних руїн стародавніх майя. Три дні ми гасали по всяких таємничих місцинах з чудернацькими назвами Майяпан, Ушмаль, Ісамаль, Ецна та Чичен‑Іца, спали в автомобілі, харчувалися гамбургерами в придорожніх харчевнях, але Тьомик за всю дорогу дивився лиш на лінії розмітки, які прудко неслись повз хетчбек, вперто ігноруючи довколишні краєвиди.
Його мовчазна меланхолія починала мене лякати.
– Може, тобі треба до лікаря? – співчутливо питав я.
Тьомик заперечно гойдав головою.
– А хочеш, я тобі мексиканку приведу з отаке‑е‑енними цицьками? Розважитесь…
Тьомикові очі наповнювались слізьми, нижня губа тремтіла, але очі – одні тільки очі – казали рішуче «ні».
– Чувак, скажи, що ти хочеш, тільки не мовчи, – благав я, на що Тьомик лиш сумно зітхав.
У вівторок увечері, на двадцять перший день після фотосесії, ми повернулися до Мериди. Тьомик так само сидів, приклеївшись похнюпленим п’ятаком до автомобільної шиби. Я більше не знав, що можна зробити, які ще засоби застосувати, щоб розворушити напарника. Тому я не витримав і надумав з горя напитися.
– Все, чувак, я більше так не можу, – сказав я йому. – Ти як хочеш, а я піду набухаюсь. Тут неподалік є непоганий бар.
Тьомик вкотре відповів гнітючою мовчанкою, але на мій подив підвівся й потюпав вслід за мною.
Бар виявився просто жахливим. Столи замицькані, крісла як у наших рідних заводських союзних їдальнях, офіціантки розхристані, з немитим волоссям, зате всі в міні‑спідницях. Звідусіль горлала несамовита мексиканська музика, через яку в одному з відділень «Banamex» на протилежному боці вулиці деренькотіли шиби. Здавалося, верескливою музикою були просякнуті самі стіни та підлога. Та мені було на все наплювати, я геть занепав духом і хотів лише залити свій розпач та відчай алкоголем.
Ми всілись в одному із глухих закутків, обмоталися дірявим сигаретним димом, я, пригадую, щось волав до бармена і сердито стукав кулаком, але все одно офіціантка підійшла до нас аж через добрих півгодини. Я замовив «José Cuervo» і зажадав якихось фруктів для закуски. Тьомик махнув у повітрі двома пальцями, даючи знати, щоб йому теж принесли чарку. Я глипнув на нього, але нічого не сказав.
Пухкенька офіціантка приперла замовлення на диво швидко. Фруктів було мало, переважно порізані шматочки кактуса, политі якимось коричневим соусом. «Ай, яка, в біса, різниця?» – подумав я і взявся за чарчину, збираючись виголосити якийсь символічний тост за здоров’я мого напарника. Але не встиг я підвести очей, як Тьомик уже злизував сіль з кулака, кривлячись після заковтнутої порції текіли. Я вчинив за його прикладом, залпом спорожнивши свого келишка, і вже крізь денце порожньої чарки угледів, як мій друзяка знаками показує офіціантці налити нову порцію вогняного пійла…
Після третьої чарки мій мовчазний компаньйон по– бойовому хрюкнув і вперше простягнув лапу за закускою, настромивши на двозубу виделку кілька шматочків кактуса. А після четвертої Тьомик відригнув з таким пафосом, що стрепенулася половина залу, а затим промурмотів уперше за два тижні , ледве повертаючи розкислим від текіли язиком:
– Кактусь… кактусь… ну, геть як наші огірочки мариновані.
Я на радощах ледь не вдавився тим кактусом, відчуваючи щось подібне до матері, синочок якої пролепетав своє перше слово на третьому році життя.
– О, друже, ти заговорив! Нарешті!!! – крикнув я і ледь не розплакався. – Я вже злякався, що ти затихнув навіки. Йоманарот! – я не міг стримати радості. – Це треба відзначити! Бармене, де ти там, мавпяча мордо? Не барись, хутчій наливай нам ще по одній!
Ми цокнулися, Тьома глибоко вдихнув, а тоді справно видудлили ще по чарці.
– Чого ж ти стільки мовчав? – спитався я й скривився, відчуваючи, як текіла обпікає стравохід. Тьомик шмигнув носом і втерся рукавом сорочки.
– Мені ще ніколи не було так соромно, чувак. Я так хотів потрапити на обкладинку «Men’s Health».
Я хотів сказати, що за тих обставин він, якщо і міг кудись потрапити, то тільки до реанімації, але тактовно перемовчав. Хай думає, що хоче, аби тільки говорив і не мовчав.
– Знаєш, як хотілося покинути оце все мракобісся і стати королем подіуму! – не вгавав Тьомик, відсвічуючи прогалинами в зубах на цілий бар.
– За це треба випити, – казав я і знову тягнувся до чарчини.
– За що?
– За мракобісся.
І ми знову перехилили по чарчині.
…От десь саме у цьому місці, якщо мені не зраджує пам’ять, вертихвістці Фортуні щось заклинило в голові, й закортіло їй подивитися на слоняче полювання посеред Юкатанського півострова…
У Мексиці цілком нормально, коли до бару чи ресторану вривається знадвору який‑небудь вуличний торговець і починає соватися поміж столиками, галасливо пропонуючи відвідувачам свій крам, переважно всякі маловартісні та вбогі сувеніри.
Я ж так сильно зрадів від воскресіння Тьомикового красномовства, що не припиняв налягати на «José Cuervo». Тьомик не відставав, і ми по‑чорному жлуктили те диявольське агавове пійло. Нараз поряд з нашим столиком невідь звідки постав засмаглий опасистий мексиканець в ошатному жакетику, але в подраних джинсових штанах.
– Buenos tardes, señores! Не бажаєте прикупити сувенір на пам’ять про Мексику?
У Тьомика до того часу вже зовсім око за око заїхало. Він випустив хмарку диму прямо в морду вайлуватому крамарю і розв’язно поплескав його по плечу:
– Аміґо! Óла, аміґо, ме йямо Тьомик, Артьом. Зрозумів? – а потім повернувся і отетеріло витріщився на мене: – Що ця мартишка хоче від мене?
– Та, мабуть, впарити якесь барахло.
– Скажи, нехай показує! – категорично заявив Тьомик.
Я переклав його побажання, на що бродячий підприємець слухняно дістав з‑під поли довгастий згорток і розкрутив його. Уже тоді, побачивши, як загорілись очі мого компаньйона, я зрозумів, що сьогоднішній вечір закінчиться кепсько.
– Чувак, глянь! У нього пушка, – прошепотів Тьомик, від хвилювання немислимо вилупивши очі і висолопивши язика.
Незграбний мексиканець тримав перед нами стареньку двоствольну дубельтівку, ретельно загорнуту в звичайний обгортковий папір гірчичного кольору.
– Воно… е‑е‑е… воно працює? – обережно поцікавився я, торкаючись пальцями подряпаного й холодного металу ствола, поки Тьомик пускав слинки.
– Це найкращий дробовик на всьому Атлантичному узбережжі! – пролепетав торговець.
– А по‑моєму, цю аркебузу сюди ще Кортес завіз, – заперечив я, нагледівши плямки іржі на стволі.
– Сеньйори! – обурився мексиканець. – Та як ви можете таке говорити? Ця гвинтівка – справжній витвір зброярського мистецтва!
Я відмахнувся і вже збирався послати кудись подалі цього набридливого нахабу, але Тьомик притримав мою руку й відкарбував, неначе солдат на плацу:
– Cuánto cuesta, señor?
«Ого, – думаю собі, – ніколи не бачив, щоб текіла так благодатно впливала на людину. Скоро мій напарник балакатиме іспанською не згірше від мене».
– Якщо сеньйор розуміється на зброї, а я бачу, що саме так і є, – улесливо почав торгаш, – то він збагне, що ціна цілком справедлива за такий шедевр – усього лиш п’ятсот песо, сеньйоре.
– Що він с‑с‑сказав? – Тьомик схилив до мене голову і довго водив по колу очима, стараючись намацати моє обличчя в сутінках бару. – А то я щось геть не тойво… не у фокусі. Він що, блін, китаєць?
– Нє, він мексиканець. Він каже, що хоче за цей допотопний мушкет п’ятсот песо.
Тьомик рішуче стукнув кулаком по столу:
– Я беру!
– Не спіши, – остудив я Тьомика і прискіпався до мексиканця: – А як у вас з набоями?
– Е‑е‑е… Ну, набоїв у мене немає, – промимрив бродячий крамар, і я зрозумів, що ствол крадений, – але… але ви можете прикупити їх у будь‑якому мисливському магазині. А щоб зробити пробний постріл, замість дробу достатньо зарядити дробовик сіллю! У мене є два патрони.
– Нє, без набоїв ми не беремо, – промовив я, пихато відкопиливши нижню губу.
– Але й‑й‑а… – встряв був Тьомик, та я тут же наступив йому на ногу під столом, примусивши заткнутись.
– Нехай так, сеньйори, – покірливо схилив голову мексиканець, – чотириста п’ятдесят…
Я переможно зиркнув на Тьомика, мовляв, кого ти будеш вчити бізнесу, салабоне?
– Чотириста, і ні песо більше, аміґо, – кажу тому замурзаному спекулянтові.
Мексиканець гарненько вилаявся іспанською, сплюнув на підлогу пивнички, але погодився. З якимось тоскним передчуттям я допоміг Тьомику відрахувати купюри, після чого мексиканець хутко сховав їх за пазуху і зник.
– Ґрасіас, аміґо! – кинув йому вслід Артем, з любов’ю притуливши дробовик до грудей. Його обличчя сяяло невимовним щастям.
Затим ми одночасно злодійкувато роззирнулись навкруги – адже щойно придбали вогнепальну зброю без будь‑яких документів прямо посеред людного ресторану, – однак ніхто, схоже, не звертав на нас ані найменшої уваги.
– Це діло треба обмити, – нарешті сказав я.
Тьомик ствердно хрюкнув. Ми свиснули офіціантку й хильнули ще по п’ятдесят грам.
– Ти коли‑небудь був на полюванні? – зрештою поцікавився мій товариш.
– Нє, – кажу, – а ти?
– І я не був, але відчуваю, що стану запеклим мисливцем. У мене аж руки сверблять. Треба десь випробувати покупку, – від Тьомикової апатії не лишилося й сліду. Мій компаньйон ожив, посвіжішав, підморгував мексиканкам у барі й час від часу любляче погладжував стареньку проржавілу двостволку, яка спокійно лежала поряд з ним на столі.
– Але ж у тебе немає набоїв, – я знав, що це, в принципі, не аргумент, однак чомусь несвідомо передчував, що нам не варто того вечора пертися на полювання.
– Ти ж чув, що сказав мексиканець, її можна зарядити сіллю! Це ж тільки попробувати. А набої якось потім купимо.
Сказавши це, Тьомик безстрашно підвівся, незграбно метеляючи руками, зібрав сільнички з найближчих столиків і безцеремонно розпихав їх собі у кишені. «Все, – думаю собі, – сьогодні будуть трупи…»
– Ну, добре, – прогудів я, коли Тьомик всівся назад за стіл. – На кого підемо полювати?
– На слонів, – не задумуючись, ляпнув Тьомик.
Я почухав голову.
– Чувак, а ти впевнений, що в Мексиці, ну, взагалі в Америці водяться слони? – спитав я, одночасно гарячково копирсаючись у закапелках пам’яті, стараючись відшукати у захмелілій голові залишки знань, отриманих на уроках географії. Я так сильно розмірковував, що аж у очах потемніло.
Тьомик спочатку образився на моє зауваження, але нічого не відповів, призадумався. Хоча, гадаю, в дійсності він теж не знав напевне, чи є у Мексиці слони.
Тож на цьому все могло би й скінчитись. Ми ще погомоніли б трохи, поблювали б у туалеті та й пішли б собі тихенько спати. Однак Фортуна на той момент уже зробила половину справи і геть не збиралася відступати на півшляху.
– У Мексиці є слони, сеньйори, – зненацька долинув чийсь авторитетний голос з‑за моєї спини.
Ми з напарником озирнулись. За сусіднім столиком, одним із тих, з яких Тьомик нахабно нахапав сільничок, сидів пристойно одягнутий і порядний на вигляд (я б навіть сказав – інтелігентний) смаглявий чоловічок.
– У Мексиці водяться слони, – впевнено повторив він.
Говорив чоловічок грамотною англійською, хоч і з відчутним іспаномовним акцентом.
– Де? – мене все ще не полишали сумніви.
– Ось тут, в Юкатані. Хіба ви, сеньйори, ніколи не чули про юкатанських слонів – Loxodonta yucatana?
– Ми ці… як їх… ми бізнесмени, а не ботаніки, – розвів я руками, ледь не перекинувши порожній келих.
– А‑а, тоді все зрозуміло, – інтелігентно промовив чоловічок. – Просто хотів, щоб ви знали, що мексиканські слони ні в чому не поступаються африканським чи індійським.
Відтак мексиканець відвернувся від нас і байдужим поглядом почав роздивлятися пляшки у барі навпроти.
Моє нутро підказувало, що пора йти блювати і лягти спати, однак Тьомик думав інакше. Він схопив мене за комір й підтягнув до себе.
– Слухай, друзяко, а цей мексиканець, по‑моєму, доволі симпатичний хлоп, – шепотом почав він, на що я стенув плечима. – Він викликає у мене потужне почуття довіри.
– І що?
– Запропонуй йому, хай покаже нам, де водяться місцеві слони. Попроси, може, він зробить нам еску… ексру… екскрус… тьфу, блін, турне в ареал їхнього проживання!
– Нє, чувак, не буду, – я інтенсивно замахав головою. – Це, мабуть, далеко звідси, і взагалі…
Я хотів доказати «не треба», але тут якось ніби ненароком зазирнув у Тьомикові очі. Переді мною сидів уже не Тьомик, а сирота, який випрошує окраєць хліба, раб, що благає володаря про помилування, Мойсей посеред пустелі з армією голодних євреїв за плечима. І з дробовиком у руках. «Ет, чорти б його забрали, – подумав я, – хай буде так, буде тобі екскурсія!»
– Ну, добре, – пхицьнув я, – тільки для тебе, Тьомо.
Я підвівся, хитаючись, мігрував до столика незнайомця, підсунув собі стільця і всівся. Той, здавалося, не помічав мене, незворушно роздивляючись етикетки на пляшках.
– Кгм… – прокашлявся я і почав: – Сеньйоре, дозвольте вас пригостити випивкою, – я знав, як починати серйозні бесіди з мексиканцями.
Незнайомець чемненько прокашлявся у відповідь і кивнув. Я зробив замовлення офіціантці. Тьомик миттю підсів збоку, після чого я, набравши глибокодумного вигляду, продовжив:
– Ви знаєте, шановний, ми з компаньйоном не тільки бізнесмени, але й ці… дай, Боже, пам’яті… натурщики‑любителі…
Мексиканець здивовано звів брови.
– Ой, нє, – похопився я, – я мав на увазі натуралісти‑любителі. І ми, знаєте, настільки любителі, що ще ні разу не бачили на власні очі оту вашу славетну Лоходонту юкатанську.
– О, ви багато пропустили, сеньйори, – вставив інтелігент, багатозначно прицмокнувши.
– Таки так, – погодився я, – ми це усвідомлюємо, і саме тому хотіли б дізнатися, де саме можна подивитись на мексиканських слонів наживо, так би мовити, у дикій природі. Може, ви нам якось підсобили б? Влаштували б, так би мовити, невеличку екскурсію…
– Я б із задоволенням, – індиферентно пробубонів мексиканець, – це тут зовсім поряд, сьогодні, кажуть, хтось навіть бачив недалеко за містом великого самця. Чесно кажучи, вам це місце будь‑який місцевий хлопчак покаже.
Я окинув бар затуманеним поглядом. Хлопчаків не було. Коли повернув голову назад, Тьомик уже благально склав руки на грудях і вп’явся у мене знетямленими очиськами. Я уважно оглянув Тьомика – мій внутрішній голос горлав, аж захлинався, попереджаючи, заклинаючи не робити цього, – але я сказав:
– Сеньйоре, ми хочемо, щоб ви показали нам слона просто зараз.
– Сьогодні вже пізно…
– Ми заплатимо вам!
Інтелігент ще разок бухикнув, по‑інтелігентськи прикрившись долонею, і запитав:
– Скільки?
– Даю сто песо… Ні? Добре, сто п’ятдесят!
Мексиканець скептично метельнув головою, зблиснувши у півтемряві лукавими зіницями.
– Назвіть свою ціну! – нетерпляче випалив я.
– Ну, скажімо, за триста я був би згоден прогулятися з вами й подивитися на слонів.
Я запитально глипнув на Тьомика.
– Я згоден навіть на тисячу, – зціпивши зуби, прошепотів він, а я тоді, пригадую, подумав, що, якщо у Мексиці таки існують слони, то Тьомик ще до півночі настріляє цілий табун. Ніяк не менше.
– Згода, – відказав я інтелігенту, – Триста песо. Але гроші отримаєш не раніше, аніж ми побачимо першого слона.
Мексиканець кивнув. Ми з Тьомиком хряпнули ще по одній – на коня (той Хосе Куерво, курва, таки файну текілу жене), а потім, хитаючись, наче на палубі сейнера в семибальний шторм, вийшли на вулицю. І тоді я, який випив на одну стопку менше за Тьомика, висловив останню розумну фразу на той вечір:
– А на хріна нам слон, чувак?
– Продамо, – безапеляційно заявив Тьомик. – А виручку… г‑гик… пійсят на пійсят.
Я прикинув, скільки може коштувати один слон, навіть якщо його просто пустити на м’ясо. Ну, нормально, думаю.
– Добре, – кажу, – поїхали!
Відтак ми втрьох запхалися у куций хетчбек, мексиканець всівся за кермо, оскільки був найменш налиганим з усіх нас. Мотор сонно зачахкав, розганяючи вечірню тишу Мериди, і ми пірнули у темряву вуличок поміж сплячими кварталами.
Їхали, треба сказати, зовсім недовго. Навіть за місто, по‑моєму, не вибралися, спинились десь на окраїні Мериди коло високого паркану зі старанно пофарбованих і загострених угорі прутків. Крізь загорожу звідусіль випирала нетипова для Юкатану вруниста тропічна зелень.
– Далі доведеться трохи пройтися, – сказав мексиканець.
– О’кей, – сказали ми і вивалились з машини.
Трохи поодаль вимальовувалась артистично намазюкана вивіска «Chorros de Milla».
– Що то таке? – спитав я, прижмурившись і тицьнувши неслухняним пальцем у плакат.
– Не зважайте, – похапцем мовив інтелігент. – Ходімо, а то слон може втекти.
Майже кілометр ми тюпали назирцем за провідником по рівненькій асфальтовій дорозі, потім асфальт обірвався і почався розбитий ґрунтовий путівець. Хвилин за десять ми зійшли й з нього і завернули далі в густі непролазні зарості. Було темно, вогко і страшно. Я раптом подумав, що не маю ані найменшого бажання в такій обстановці зустрічатися з п’ятитонним лоходонтом, а тим більше полювати на нього. Так і сказав Тьомику, щоправда, сказав українською, щоб не тривожити провідника.
– Не дрейф, напарнику! – бравурно відказав мені Тьомик. – Завтра на вечерю матимемо багато м’яса.
– Знаєш, а мо’ краще сходити в McDonalds? – тихо пролепетав я, але Тьомик лиш відмахнувся й засипав у патрони сіль.
Звідкись долинав негучний плескіт води, мабуть, від невеликого водоспаду, праворуч над головами гухкали мавпи, звідусіль тріщали цикади. Набір звуків більше нагадував джунглі Чіапасу, аніж рівнини Юкатану, і це мене трохи непокоїло. Інтелігент вправно пробирався між ліанами та колючим віттям, мовчки ведучи нас на зустріч з незвіданим.
Через якийсь час ми вибрались на галявину, і довкруги стало трохи світліше. Вздовж лісу протягнулась чіткою смужкою розтоптана стежина. За стежкою здіймалася висока трава, в якій тьмяно виблискував масивний сталевий парапет – значить, десь поряд мають бути люди, подумав я. Страх не відступав, навіть алкоголь не помагав – мої коліна дрібно тремтіли, а серце несамовито колотилося в грудях. Я вже збирався сказати Тьомику, що далі не піду, що ну його на фіг цих слонів, я ще пожити хочу, а як дуже кортить, то валіть далі самі, коли зненацька уздрів перед собою його .
Чорт забирай! Ви не повірите! У яскравому світлі місяця в метрах десяти переді мною стояв слон! Справжній мексиканський слон! Височенний, мов гора, і страшний, страшніший від Брітні Спірз без гриму. Так, визнаю, я був п’яний, але мені не примарилось, бо те ж саме бачили Тьомик з мексиканцем.
Слон стояв, повернутий до нас задом, і, схоже, куняв. На якусь мить ми заклякли, потім Тьомик присів і шугнув у кущі, по‑пластунськи підкрадаючись до здобичі.
– Слон… – зачудовано прошепотів я.
– Гроші, – прошепотів мексиканець.
Напівсвідомо, наче уві сні, не відводячи очиць від велетенського сіро‑коричневого страшидла, я витяг з портмонетки три купюри по сто песо і запхнув у простягнуту руку, а далі, не зволікаючи, рвонув навкарачки слідом за Тьомиком. Мексиканець, отримавши винагороду, відразу кудись щез.
Мій страх як рукою зняло . Знаєте, мабуть, у кожному чоловікові десь глибоко всередині захований справжній звір, який тільки й чекає моменту, щоб вирватися на волю. Кожен мужчина у глибині душі – відчайдушний первісний мисливець. Звісно, часи, коли ми, мужики себто, обкрутившись буйволячою шкурою, гасали за мамонтами і колошматили їх кам’яними сокирами, вже давно канули в Лету, однак гени, гени‑то лишилися! Тож я хутко наздогнав напарника і влігся коло нього в траві. Величезна слоняча дупа вимальовувалася всього в кількох метрах над нами. Слон ще не підозрював, що у нього почалися проблеми.
– Брати тільки живим, – шепнув я на вухо Тьомику не своїм голосом.
Тьомик здивовано кліпнув на мене, але кивнув і міцніше притиснув до грудей дробовика. Ми без проблем пролізли під парапетом, упритул наблизившись до слона; я відчував, як у животі булькає адреналін, а по жилах розпливається дикий запал і нестримна жага крові. Я телющився на слона, наче мисливська такса на борсука.
Неждано‑негадано мене охопив небувалий як для моїх років та статури приплив мужності – текіла скипіла у крові, в очах потьмарилося – і з криком «банза‑а‑ай!» я кинувся з тилу на хоботного, міцно обхопивши одну з його товстенних, мов колона римського храму, задніх ніг. Слон, мушу сказати, виявився гідним супротивником і у відповідь викинув з‑під хвоста прямо мені на голову кілька теплих смердючих кавалків добірного слонячого лайна… (Якщо чесно, то я не дуже й образився. Знаєте, коли тебе, бува, згидить яка ворона на вулиці, люди кажуть, що то на гроші. А судячи по тому, як добросовісно спорожнилося на мене те товстошкуре клаповухе одоробало, вже в найближчому майбутньому я мав стати щонайменше мультимільйонером.)
– Чувак, з тобою все нормально? – тихенько звернувся до мене Тьомик, перелякано визираючи з трави і затуляючи рукою носа.
Я все ще міцно тримав слона за ногу. Слон не ворушився.
– Я його тримаю, – прошепотів я.
– Ага, – прошепотів Тьомик.
Потім він вибрався з трави і обережно став поряд з другою задньою ногою.
– І що далі? – трохи розгублено промимрив мій напарник.
– Хапай його і потягли до машини! – кажу.
В цю мить слон викинув ще одну маленьку какашку і махнув кістлявим хвостом, ледь не зачепивши Тьомика.
– Ах ти ж гад! – обурено вилаявся мій напарник, відскочивши вбік. – Прикинь, Максе, ця безмозка твар над нами знущається!
Я міцніше стиснув товсту шорстку ногу, на що слон ніяк не відреагував.
– А по‑моєму, він спить, – здогадався я.
– Не може бути! – Тьомик обійшов хоботного спереду і почав розмахувати перед ним своїм дробовиком, по‑хамськи тицяючи обріз прямо межи очі сумирній тваринці. – Ти, блін, мамонт плішивий, досить спати! Вставай! Гей, ти, я з ким розмовляю?! – кричав мій безстрашний компаньйон.
– Напарнику, давайте без фанатизму, – я коли доходжу до останньої стадії сп’яніння, завжди до Тьомика звертаюся на «ви», – слон потрібен нам живий. За живого більше дадуть, партнере. І не опускайтесь до особистих образ, ви ж джентльмен, вам це не личить.
Тьомик, схоже, мене вже не чув. Він мене ніколи не чує, коли доходить до останньої стадії оп’яніння.
– Ти недомірок! – закричав Тьомик, раптом входячи в мисливський кураж. – Ти на кого хвостом махав? Товстозадий членонос! Скотина парнокопитна! Та мої предки по три таких, як ти, на кожну вечерю валили, причому жували тільки хвости і вуха, а все інше викидали!
– Напарнику, зберігайте спокій! Треба вияснити, може, слон просто не розуміє української! – я нарешті зліз із товстенної ноги на землю.
Втім, слон не спав – він давно звик до людей. Йому просто було по цимбалах.
Мастодонт ще довго не реагував на наші закиди. Потім скрушно зітхнув, зрозумівши, мабуть, що від цього божевільного двоногого, від якого так сильно тхне текілою і який так експресивно розмахує перед ним руками, нічого смачненького не діждатися, розвернувся до нас спиною і з горя наклав ще одну купку прямо під ноги моєму напарнику. Це було просто вершиною цинізму і вельми необачно з боку слона, позаяк Тьомик щоразу, коли перебере, дуже болісно реагує на публічні прояви неповаги до його персони. А цього разу Тьомик був не просто в дупель п’яним, а ще й небезпечно озброєним.
– Все, він мене дістав, – сказав Тьомик, рішуче підступив до слона, приставив йому під хвіст двостволку і натиснув на спусковий гачок.
Я, коли угледів, що він збирається робити, страшенно перелякався, бо пам’ятаю, як десь колись читав, що поранені слони дуже небезпечні. Але я не встиг нічого вдіяти, щоб перешкодити напарнику, я навіть не встиг крикнути, а дробовик уже глухо гахнув, всадивши півфунта солі акурат слону в п’яту точку…
Я не спеціаліст із зоології, через що не знаю, чи мексиканські лоходонти хвицаються, чи ні, але тоді, пригадую, подумав, що, якщо вони таки хвицаються, то наші з Тьомиком тіла знайдуть завтра кілометрів за два від цього місця.
Однак, на моє здивування, слон лиш зачудовано і не без задоволення хмикнув, а потім кілька разів радо махнув хвостом. Я відійшов трохи вбік від його необ’ємної корми; мастодонт повернув голову і подивився на мене, лукаво прижмуривши око. Він наче промовляв: «Ну, ви, чуваки, й даєте! У мене, блін, ще такого ніколи не було!»
– Ну що, він помер? – спитав мене Тьомик, визираючи з‑за слонової задниці і все ще тримаючи двостволку під хвостом, готовий зробити контрольний залп з другого ствола. – Хвіст ніби більше не смикається.
– Напарнику, а по‑моєму, йому подобається, – пролопотів я.
Тьомик почухав за вухом.
– Знаєш, якісь у них слони в Мексиці неправильні, – стурбовано сказав він.
Я теж спантеличився. Мій мисливський запал потроху вивітрювався, і я не знав, що далі робити з цим меланхолійним ікластим мастодонтом. Одначе Тьомик не полишав надії приборкати непокірного мексиканського хоботного. Він знову обійшов кругом слона і, не випускаючи з правої руки рушниці, лівою рішуче потягнув його за хобот. Лоходонт легко вивільнився, припасував хобота до Тьомикового писка, накривши тому рота, носа й очі, коротше, зразу півобличчя, і легенько, по‑доброму висякався. Ось це вже стало останньою краплею. Ображений до глибини душі таким неприхованим виявом зневаги, Тьомик у ту ж мить з усією доступною йому силою та злістю укусив слона за хобот…
Щоправда, це він мені вже потім розказав, аж через три дні, коли прийшов до тями і коли до нього повернулася пам’ять. Бо тоді на полі, під час полювання, я цього не знав і навіть не здогадувався, що слон йому не просто так вдунув. Усе, що я побачив, – це те, як прямо на моїх очах п’ятитонний лоходонт напнувся і, не знімаючи хобота з Тьомикової морди, прямо в оцю саму морду протрубив слонячий клич такої сили, що у бідолахи Тьомика, здається, аж мізки крізь вуха засвистіли.
Від цього моменту для Тьомика полювання на мексиканського слона закінчилося. Про всі наступні перипетії і закінчення цієї епічної історії він довідався значно пізніше, аж через три дні, з моїх слів. Він весь обм’як, пополотнів і більше не виказував опору. Слон обхопив його хоботом за тулуб, відтягнув трохи вбік і почав осатаніло гамселити об землю. Зімлілий Тьомик літав у повітрі й теліпав руками, наче лялька з ганчір’я.
Я занімів і злякано дивився, як товстошкурий монстр метався туди‑сюди по своїй галявині, тягаючи за собою мого бідного компаньйона. А тоді схопив перше, що втрапило під руку, – звичайні граблі, які невідомо звідки взялись коло парапету (який теж, до речі, як я тоді думав, невідомо звідки взявся), і безстрашно помчав навздогін за слоном – відбивати Тьомика. Кілька разів я лупонув по ньому (по слону, не по Тьомику) граблями, не заподіявши проте ніякої шкоди, аж коли запримітив, що прямо перед моїм носом опинилися огидні слонячі яй… ну, ці… як їх… батарейки. Я навіть не вдарив по них, я просто підчепив їх грабельками і потягнув до себе.
Ооооох. От тоді‑то й почалось… Лоходонт впустив Тьомика і заревів з такою люттю, що видув з моєї голови всі залишки алкоголю, а з ними – всю мужність та сміливість. Якось радше підсвідомо, аніж осмислено, я метнувся навколо слона підбирати Тьомика. Слон тим часом рвучко розвернувся на 180°, мордякою до того місця, звідки я щойно лупнув йому по батарейках. На щастя, мене там уже не було – одна трава. Лоходонт, втямивши, що його спритно ошукали, неначе танк, розкидаючись з‑під ніг шматками землі, ще раз крутнувся на 180° і уздрів, як я поквапно відтягую контуженого напарника в напрямку огорожі.
…Я не пам’ятаю, як опинився за огорожею, але точно знаю, що це вартувало мені кількох років життя. У мене тремтіли руки і спирало дихання, а потім підкосилися коліна, і я безсило опустився на землю. Лоходонт стояв навпроти і дивився на мене налитими кров’ю, оскаженілими очиськами. Щоправда, мене й озвірілу тварину розділяв тепер масивний сталевий парапет. Бездиханне тіло Тьомика валялося поряд, скоцюблене в неприродній позі, – таким я його залишив, щойно вирвавшись зі слонячого вольєра. За Тьомиком виднілись погнуті граблі, якими я, пригадую, самовіддано і відчайдушно відбивався від слона під час відступу.
Я потроху відсапався і почав заспокоюватись, відчуваючи, як минає дрож у кінцівках. І тоді слон, падлюка, налігши масивною єхидною пикою на парапет, непомітно простягнув крізь темряву свій кілометровий хобот і по‑звірячому протрубив удруге – прямісінько мені у вухо.
Я впісявся і знепритомнів.

3

– Допоможіть!!! – несамовито горлав я, вриваючись у приймальне відділення лікарні. – Допоможіть, хто‑небудь!
На мої крики збігся весь медперсонал клініки разом з тими хворими, які могли самостійно пересуватися. Воно й не дивно, адже далеко не щодня їм випадає таке колоритне видовисько: два добряче пом’яті європейці, які щойно повернулись з полювання на слонів.
Я ледве тримався на ногах і тягнув на плечах зомлілого (а може, й мертвого) Тьомика. Я був увесь у лайні і не чув на одне вухо; Тьомик був блідий, мов свіжовибілена стеля, не чув на два вуха, не бачив на обидва ока, стискав у зубах шматочок слонячого хобота, а в правій руці – намертво – двостволку. У нас обох волосся на головах стояло сторчака.
Я дочовгав до рецепції і звалив тіло Тьомика на стійку, але трохи перестарався, через що мій напарник ковзнув по лакованій поверхні вперед і, загрібаючи папери ватяними ногами, брикнувся по той бік рецепції. Медсестра верескнула й відсахнулася – виглядало так, наче я прийшов і кинув їй на стіл небіжчика, мовляв, нате, оформляйте.
– Допоможіть нам, благаю, – охриплим голосом простогнав я.
З натовпу виборсалась бригада сонних санітарів, які мерщій витягли бездиханного Тьомика з‑під стійки. За ними з’явився сухий і зморшкуватий доктор у строгих металевих окулярах.
– Що з ним таке? – спитав лікар, зацікавлено обдивляючись Тьомика.
– Ми… е‑е‑е… ми полювали на слонів, – пояснюю.
– Де?!
– Та тут, недалечко, – я махнув рукою, показуючи напрям, – два чи три квартали.
– Кгм… щось я не того…
– Ну, лікарю, я не знаю, як це у вас по‑науковому правильно називається, але слон, по‑моєму, зробив йому, – тицяю пальцем на безтямного Тьомика, – інгаляцію.
– Що зробив?!!
– Інгаляцію. Рот в рот, і дмухнув.
– І що?!
– Слонові – нічого, а оцього, як бачите, контузило.
Доктор погладив свою коротку бороду і задумливо прицмокнув язиком.
– Ви знаєте, товариша ми вашого відкачаємо, а вам, схоже, не в це відділення.

9 – 13 лютого 2009 // Київ, Рівне 

Анестезія по‑мексиканськи

1

Тьомикові вибиті зуби почали мене діставати.
По натурі я вельми терплячий і поступливий. Я можу миритися з усіма Тьомиковими амурними походеньками, я поблажливо прощаю всі його дурнуваті фрази, завше кинуті в найбільш непідходящий момент, навіть його слоняче хропіння уночі, від якого зі стін обсипається штукатурка, хвилює мене не більше, ніж дзижчання надокучливих мух хвилює глухого. Проте я не терплю речей, які заважають моєму бізнесові.
Ті дві дірки в зубах мого напарника поставили мене на межу нервового зриву.

2

Після чотирьох з половиною місяців інтенсивної підприємницької діяльності на теренах Мексиканських Сполучених Штатів грошей у нас із Тьомиком майже не лишилося. Все було достоту, як у тому анекдоті: «Кидайте, тату, торгувати, бо вже немає чим здачі давати». П’ятсот тисяч песо, які ми взяли у безстрокову позичку в клятого наркобарона та землевласника, дона Педро Сесіліо Раміреса, – хай би його холєра вхопила – згоріли разом з нашим авто в горах Чіапасу. Гроші, на які ми розвели сантафейців у Чіапасі, розтанули в сонячному Канкуні, просочились, наче пісок крізь пальці. Остання посесія за оренду стокгольмського будинку, який належав Тьомику, пішла на реабілітацію Тьомика після полювання на мексиканського слона, а також на хабар головному лікарю, який ухвалював рішення про моє звільнення з міської божевільні Мериди. (Я розсудив, що дешевше буде прикинутися душевнохворим і пересидіти трохи в психлікарні, аніж платити немислимий штраф за те, що в мирний час ми з напарником вдерлися в зоопарк і намагалися підстрелити там слона.)
Тож станом на середину літа ми з Тьомиком далеко не в найкращому настрої повертались у Сан‑Крістобаль де лас Касас (штат Чіапас), не маючи ні гроша за душею. Чіапас – найдешевша провінція Мексики – лишався єдиним місцем, де ми ще так‑сяк могли проіснувати тиждень‑два і не охляти з голоду.
– Є якісь ідеї? – спитав я Тьомика, коли ми, сидячи в найдешевшому хостелі Сан‑Крістобаля, завершили перераховувати увесь наш наявний капітал.
– Нє‑нє‑нє, – рішуче замахав головою Тьомик, – ти винен мені десять тисяч баксів, от сам щось і вигадуй!
На такі випадки у мене завжди є при собі бліц‑план. Його втілення, звісно, теж потребує вливання певного капіталу, на що мій напарник навряд чи погодиться за нинішніх умов. Одначе я не мав вибору – без Тьомика і його основних фондів мені ніяк не обійтися.
– Є в мене один задум… – неквапом почав я. – Надійний, дуже надійний, – швидко заторочив далі, побачивши, як Тьомик скептично махає головою, – не раз перевірений в Україні, чувак. От тільки… мені потрібен стартовий капітал.
Тьомик, зрозуміло, відразу насупився.
– Скільки?
– Ну… десь «штука» євро, – мовив я, пильно придивляючись до реакції напарника. Тьомик незворушно спостерігав за мною з протилежного боку стола. – Але віддача гарантована, друже, і прибуток майже миттєвий, – поспішив я запевнити свого компаньйона.
– Не люблю жити в борг, – буркнув Тьомик.
Утім, я зрадів, бо зрозумів, що ці слова означають згоду на спонсорство моєї, пардон, нашої чергової афери.
Бліц‑план носив кодову назву «Козячий дезодорант». Він дійсно був неодноразово апробований в Україні, серед привільних степів Кіровоградщини, Одещини та Херсонщини, щоразу приносячи мені п’ятикратний навар. Усе робилось наступним чином: я приїжджав у якесь замизкане село, до якого в дощову погоду можна добратися тільки на бронетранспортерах, спинявся перед сільрадою і починав дзвінко рекламувати свій товар.
– Після застосування мого винаходу, – безсоромно брехав я, – у кіз підвищуються надої, виводяться блохи, а головне – зникає неприємний запах, і ви тепер зможете продавати козяче молоко кому завгодно!
Довірливі селяни з радістю купували дезодорант і пшикали ним своїх кізочок. Їм особливо подобалася науково обґрунтована теза про зникнення запаху, адже, ви ж знаєте, багато хто не п’є козячого молока саме через запах! Поки і селяни, і кози ще залишались задоволеними, я вшивався з того села й переїжджав до іншого.
Аби було зрозуміліше, про що мова, відкрию вам деякі технологічні подробиці.
Отож насамперед я підшуковував найдешевший спрей‑балончик, який міг надибати на ринку – скажімо, якийсь освіжувач для туалету, лак для волосся, антистатик чи поліроль для меблів – і закуповував цілу партію. Справжній дезодорант я ніколи не замовляв, бо це могло викликати підозру. Самі подумайте: ну, як це так, щоб дезодорант для кіз мав такий же самий запах, як чоловічий «Old Spice» чи жіночий «Nivea»? Після того я розробляв дизайн етикетки, куди тулив чим побільше незрозумілих наукових термінів, хімічних формул і велику картинку з усміхненою козою. Етикетки друкувались у вигляді великих блискучих наклейок. Ну, от, в принципі, і все. Наклейки акуратно ліпились на балончики, ховаючи істинні написи, а далі ви вже знаєте.
Лиш одного разу, пригадую, сталася осічка, коли якісь аж надто допитливі кіровоградські хлопці віддерли наклеєний ярличок на одній із баночок і дослідили її оригінальну етикетку. Зрозумівши, що пшикають своїх кізок засобом для миття вікон, вони якогось пообіддя підловили мене в полі під копицею сіна, по‑дорослому віддубасили і вибризкали на мене весь той «дезодорант». Після того я ще півтора місяці смердів своїми козячими парфумами.
Відтоді я більше не економлю на наклейках.
Тож, отримавши добро від Тьомика, який без особливих проблем вибив у своєму шведському банку кредит на тисячу євро, я на три дні зачинився у кімнаті хостелу.
Спочатку купив через Інтернет три тисячі спрей‑балончиків. Оскільки грошей цього разу було в обріз, я вибрав найдешевші на якомусь задрипаному мексиканському сайті, не дуже вникаючи, що воно таке. Затим накидав ескіз етикетки і замовив у поліграфічній студії в Тукслі‑Гутієррес три з половиною тисячі наклейок (із запасом).
Два дні ми з Тьомиком, не розгинаючи спини, старанно обклеювали баночки моїми наліпками, ховаючи справжній, малозрозумілий напис: «DDVP».
На останні гроші я орендував джип (менеджер слізно попросив цього разу хоча б номерні знаки не знімати), і ми з Тьомиком чкурнули на північ штату, пропонуючи мексиканським вакерос найновіший винахід міжнародної групи вчених, очолюваною нобелівськими лауреатами – безвідмовний, надійний і просто прекрасний дезодорант для кіз!
Операція під кодовою назвою «Cabra aromática» почалася.

3

От уже тиждень ми з напарником гасаємо Чіапасом, успішно сплавляючи «дезодорант».
Однак на восьмий день торгівлі, наслухавшись від якихось лівих чудил у мотелі переказів та недвозначних відгуків про наш чудо‑засіб для ароматизації малої рогатої худобини, Тьомик попросив мене трохи збавити оберти, мовляв, щось воно не те з нашим ароматизатором. Я не послухав його, та ще й приговорював, щоб і він не брав дурного в голову – адже то все каверзні вигадки заздрісників, недоброзичливців і конкурентів!
А тепер – до суті справи. Проблем, як нам переказали, було небагато – всього дві. Перша – молоко дійсно переставало смердіти козою, але починало смердіти дихлофосом, і друга – на третій день після застосування мого чудо‑дезодоранту «Cabra aromática» кожна друга коза якогось дідька відкидала копита, в самому, блін, прямому значенні цього слова.
На лихо, чутки поширювалися мексиканською глибинкою значно швидше, аніж ми по ній їздили, внаслідок чого в моєму монолітному бліц‑плані почали з’являтися перші тріщини.
Зазвичай у кожному новому селищі на нашому шляху ми починали торгівлю з самої крайньої гасієнди. Я спиняв джип і сигналив. Господар вистромляв опришкувату голову над самановим тином і привітно махав нам рукою.
Далі все відбувалося як завжди. Удвох з Тьомиком ми тюпали до патіо, я витягав з сумки кілька балончиків «Cabra aromática» і брався натхненно й аргументовано розписувати всі переваги цього високотехнологічного продукту. Брунатне мексиканське сімейство збиралося у повному складі й уважно слухало мене. Тож все йшло, як по маслу, поки Тьомик не починав посміхатися. І як тільки цей мудак за звичкою шкірився, стараючись справити хороше враження на наших потенційних покупців, хтось із родини, ну, скажімо, якийсь сопливий синок, одразу впізнавав його.
– Слухайте, татку, – казав сопливий синок, – а по‑моєму, це ті два гендлярі, які їздять селами і продають втридорога дихлофос, від якого потім кози дохнуть. Пригадуєте, вам дядько Рауль про них розказував? Гляньте, в одного з них нема двох передніх зубів, по одному на кожній щелепі.
Звичайно, в цей момент татко усе пригадував, і після цього події починали розвиватись не так, як завжди: дуже швидко і в небажаному для нас руслі. Як правило, нас з напарником заледве не виносили з гасієнди на вилах, а потім усю дорогу, поки ми мчали на повній швидкості геть від села, я дякував Богові, що зміг з першого разу завести наш джип.
– Якби не твої зуби, усе було б нормально! – сердито казав я Тьомику.
Коли така історія повторилася втретє і якийсь вакерос замість вил схопився за дробовика й гахнув по нас із Тьомиком добрячим зарядом дробу, я зрозумів, що Тьомика пора вести до стоматолога. Бо, бляха, ніякого з ним бізнесу!

4

Проблема полягає в тому, що мій Тьомик страшенно боїться трьох речей: літати, одружуватися і… стоматологів. Причому цей страх має в основі якусь дику первісну природу – засів, зараза, дуже глибоко, десь аж на генному рівні, і ніякі вмовляння, кепкування та докори нічим не можуть цьому зарадити. Колись я навіть гіпноз пробував. Довго вмовляв Тьомика, поки нарешті спромігся затягти його до якогось дурнуватого гіпнотизера‑хіроманта… Його (Тьомика тобто, не гіпнотизера) тоді ледь добудилися – я думав, помер уже, зараза, на зло мені і хіроманту. Одначе страх перед дантистами після того не відступив ні на йоту.
Тож на якийсь час мені таки довелось призупинити операцію «Cabra aromática» – ми повернулися на південь до столиці штату Чіапас. Я слушно зміркував, що тільки в Тукслі‑Гутієррес ми зможемо знайти по‑справжньому хорошого зубного лікаря.
– Завтра підеш до стоматолога, – безапеляційно заявив я напарнику, щойно ми заселились до готелю.
Тьомик посірів, дрібно‑дрібно закліпав очима і затремтів. Але так нічого й не відповів.
…Наступного ранку, скориставшись моєю безпечністю, мій напарник підло дезертирував.
Я підозрював, що щось таке мусить трапитися, тому спеціально примусив себе прокинутися раніше, ніж завжди, однак Тьомика вже й слід прохолов. Навпроти мене стояло порожнє, давно остигле ліжко з пожмаканою постіллю. Я зазирнув під подушку та в шухляду. Пусто. Тьомик завбачливо прихопив з собою документи та гроші.
Не поспішаючи, я вмився, одягнувся та вийшов надвір.
Туксла‑Гутієррес розташована майже на півтори тисяч метрів нижче нагірного Сан‑Крістобаля, тому тут зазвичай уже з самого ранку палахкотить удушлива спека. Я дивився, як ранковий туман хутко відступає в гори і сонце безжально стріляє з небес своїми гострими променями. На сходах, у затінку коло потріпаних дверей готелю, куняв консьєрж у запраній фіолетовій жилетці.
– Ти часом не бачив уночі білявого ґрінго без двох зубів, який кудись виходив з готелю? – спитав я.
– Не бачив, – ліниво буркнув метрдотель, навіть не розплющивши очі.
Я задер голову. Навіть якщо Тьомик ліз через вікно, він не міг проскочити непоміченим перед консьєржем. Відтак я акуратно підсунувся ближче і непомітно для інших запхнув мексиканцю в кишеньку рожеву купюру номіналом п’ятдесят песо.
– Бачив! Бачив, сеньйоре! – тут‑таки радо дзявкнув служивий, старанно продерши баньки.
– І куди він подався?
– Три години тому, ще до світання, рвонув на південь, у бік гватемальського кордону, сеньйоре. Біг так, наче за ним гналися всі демони пекла із самим сатаною на чолі.
– Ясно, – зітхнув я.
– Радий був прислужитися, сеньйоре! – кивнув швейцар і далі вп’явся у дорогу вдавано байдужим поглядом брунатних очей.
Я не поспішав, розуміючи, що з нульовим запасом іспанських слів Тьомик не зможе орендувати машину або ж зловити попутку. Тому спокійнісінько замовив у готелі яєчню з грінками та кавою й заходився снідати. Далі неспішно викурив сигаретку і попросив ще одну каву. Видудливши друге горнятко запашної чорної рідини, я попрохав ще одне. Ох, якби ж ви знали, яка все‑таки добра ця чіапаська кава!
Лиш після того я нарешті сів у джип і кинувся у погоню. На виїзді з Сан‑Крістобаля заправився бензином, списавши вартість палива зі свого боргу Тьомику, і почесав на південь вибоїстою дорогою до Гватемали.
Мені вдалося нагнати того чортового марафонця аж за двадцять кілометрів від Туксли‑Гутієррес на обочині шосе посеред справдешніх джунглів. Тьомик продовжував ошаліло нестися на південь, задихаючись і рясно обливаючись потом. Я порівнявся з ним на джипі, ввімкнув другу передачу і їхав поряд, не відстаючи.
– Фізкульт‑привіт! – гукаю через прочинене вікно.
Тьомик не відреагував.
– Чувак, – кричу, – не страждай фігнею! Припини! Сідай в машину і гайда назад. Нас чекають справи!
Тьомик навіть не повернувся у мій бік, тільки припустив ще швидше. Я піддав газу.
– Друже, будь же ж мужчиною! Ніхто тебе не тягнув на ту фотосесію! Я обіцяю, що ми знайдемо тобі найкращого лікаря на всю південну Мексику! Зуби будуть як новенькі.
– Ні! – рявкнув Тьомик.
– От же ж паразит! – вилаявся я. – Чувак! Ти поводишся, наче дитя. Гарантую, у тебе буде анестезія, повна анестезія! Чуєш, чувак? Ти геть нічого не відчуватимеш! Якщо хочеш, я попрошу, щоб дантист приспав тебе загальним наркозом! Хочеш? А загальний наркоз – це… це… це така анестезія, що просто капець! Ти нічого не бачитимеш, не чутимеш і не пам’ятатимеш. Прикинь, проснувся і – опа – а зуби на місці!
На якусь мить Тьомик завагався, але зрештою страх переміг.
– Нізащо! – вереснув він.
Я люблю Тьомика як друга, як брата, і, безумовно, поважаю його право ходити без двох зубів, але, повторюсь, я не терплю речей, які заважають моєму бізнесові.
«Друже, пробач, – подумав я, – але це вимушені заходи». Відтак я нагнав того опецька ззаду, обережно поклав на капот, а тоді різко крутнув кермо праворуч і запхав у густе вариво джунглів при дорозі, так, що назовні стирчала одна задниця. Тьомик нарешті перестав бігти – його передня частина намертво заплуталась у колючих хащах, а задню частину надійно підпирав бампер джипу, – однак він все ще продовжував відчайдушно метеляти ногами в повітрі, марно шукаючи якоїсь опори.
Я заглушив мотор і вийшов з машини. Мій напарник безпорадно смикався, обплетений ліанами і високою травою, несамовито верещав, плювався і матюкався. Я запалив сигарету і виліз на гарячий капот, упершись спиною об переднє скло, рясно заліплене розплющеними мушками.
– У тебе є два варіанти, – почав я, – або ти, потворо, добровільно сідаєш в машину, їдеш назад і ми знаходимо тобі найкращого зубного лікаря, або я везу тебе силоміць, приковую до стільчика і кажу дантисту, щоб робив усе без знеболювального.
– А‑а‑а! – кричав Тьомик.
Зрідка повз нас проїжджали машини. Опришкуваті мексиканці задивлялися, немислимо викручуючи голови, як я сиджу на капоті свого джипу і розмовляю з чиєюсь дупою, що стирчить з кущів при дорозі.
– Вирішуй! Я не маю часу на пусті теревені.
– А‑а‑а!
– Як знаєш, друже. Це був твій останній шанс.
– А‑а‑а… Стій! Добре! Добре! Я згоден на наркоз. Ти, блін, катюга! Не треба мене в’язати, я піду сам.
Відтак я заліз у кабіну, вивів машину з кювету, а потім допоміг Тьомику виборсатися з кущів.
– Фашист! – це все, що сказав мені Тьомик за весь час, поки ми їхали назад у Тукслу‑Гутієррес.

5

Через два квартали від готелю, де ми спинилися, я відшукав дуже пристойну на вигляд стоматологію. Її мені особисто порадив власник готелю, як найсолідніший заклад такого типу в усій Тукслі. Так воно, мабуть, і було, адже мені вартувало неймовірних зусиль втиснутися у розклад доктора, в якого всі години були розписані на три тижні наперед.
– Завтра на дев’яту ранку я записав нас на прийом до дантиста, – сказав я Тьомику за вечерею. Я вживав «нас», бо, по‑перше, збирався супроводжувати Тьомика (доктор самотужки нізащо з ним не впорається), а по‑друге, «записав тебе » могло сполохати напарника. І тоді ганяйся за ним знову по всьому Чіапасу…
– Значить так, підйом о сьомій, – правив далі я. – Почисти зуби, причепурися, словом, будь готовий.
– Краватку вдягати? – приречено спитав Тьомик.
– Не треба. Просто приведи себе в порядок і поводься пристойно. Не подумай кусатися!
…І що ви собі думаєте? Вночі цей вилупок знову втік.
Не думайте, що це для мене стало дуже вже великою несподіванкою. Я свого друзяку знаю, як облупленого. Саме тому напередодні, щойно розправившись з вечерею, я запхав Тьомика в готельну кімнату, ретельно замкнув вхідні двері, а сам всівся навпроти вікна і вирішив пильнувати цілу ніч, ні на мить не склепляючи очей.
До третьої ночі Тьомик крутився, вертівся, пихтів і чухався, неначе собака, закусаний блохами, час від часу крадькома зиркаючи на мене крізь прищурені повіки. Я чатував, не послаблюючи пильності. Сидів коло вікна, курив цигарки і при слабкому світлі настільної лампи читав газети. Всі передовиці рясніли крикливими заголовками про звіряче вбивство чотирьох ловців мавп у якомусь віддаленому селі на півдні штату. Писалося, що з невідомих причин при появі американських перекупників (які, до речі, приїжджали за мавпами в ці місця далеко не вперше), у місцевих жителів стався масовий напад невідомої форми сказу. Двох нещасних ловців тут‑таки повісили за горло на найближчому кедрі, третього посадили на палю, четвертого спочатку нагодували мавпячим лайном, а потім втопили. За різними даними з ними був ще один, п’ятий. Його ще й досі шукають. Проводиться розслідування.
Після третьої години Тьомик зрештою втихомирився і засопів рівно, мов маля. Ще цілу годину потому я не спускав очей з його нерухомого тіла. Зрозумівши, що мій напарник врешті‑решт заснув, я й собі намірився придрімати щось із півгодини – тільки півгодини, ну, може, хвилин сорок, не більше – і обережно стулив повіки.
…О сьомій ранку мене розбудив будильник. Я зірвався на рівні ноги, наче солдат по тривозі, і продер очі. Тьомик зник. На тумбочці коло його ліжка валявся викручений зсередини дверний замок.
– Гад! – спересердя рявкнув я, вдягнувся, на ходу чистячи зуби, і вилетів на вулицю.
– Куди він побіг?! – накинувся я на незмінного консьєржа в брудно‑фіолетовій жилетці, напнутій поверх пом’ятої жовтої сорочки.
Мексиканець окинув мене затуманеним поглядом і махнув рукою на захід.
– Кудись туди. В бік виїзду на Оахаку.
– Давно?
– Годину тому. Не більше.
Я вже майже вискочив на вулицю, коли це раптом примітив, що у готельного швейцара з кишені якось аж надто кричуще і показово стирчить побгана купюра номіналом у сто песо. Нараз я зрозумів, що недооцінив Тьомика.
Тож я зупинився, неквапом підійшов до консьєржа, а тоді прискіпливо подивився йому в очі. Він не опустив погляду, хоча зирив кудись мовби повз мене. Відтак, не кажучи ні слова, я витягнув з портмонетки три папірці, по п’ятдесят песо кожен, і запхав йому в нагрудну кишеню.
– То куди він побіг? – вдруге спитав я.
Не повертаючи обличчя у мій бік і не відводячи скляного погляду від запиленої дороги, яка приймала на себе перші вранішні промені, мексиканець тицьнув пальцем у протилежну сторону, на південний схід, в напрямку гватемальського кордону.
– Ясно, – сказав я і сердито сплюнув у придорожню пилюку.
Мені вже починала набридати ця стоматологічна епопея.
Вскочивши до машини, я блискавично завів двигуна. Одначе в ту ж мить мій погляд намацав дещо, що примусило мене зловтішно посміхнутись і заглушити мотор. Поряд зі мною на сидінні валявся тугий гаманець з готівкою та кредитками і український закордонний паспорт. Бордовий, ще старого зразка. «Погоня скасовується, – тішачись, подумав я. – Гарно тобі погуляти, напарнику». Тьомик, ушиваючись поночі, забув прихопити гроші та документи…
Отож я нікуди не поїхав.
…Упіймав я його аж через два дні, коли Тьомик прийшов украсти в мене грошей і поцупити щось поїсти. Уявляєте? Оце‑то сила волі у людини, оце характер! Хлоп цілих два дні тинявся невідь де, не маючи й травинки в роті, але до дантиста не пішов! Якби не бізнес, я б ним захоплювався. Чесно.
Я проснувся від того, що вчув, як хтось порпається в шухлядці напроти мого столу. Взагалі‑то я сплю не дуже чутко, однак шелест купюр може витягти мене навіть із коми, особливо, коли це шелест купюр, які вивуджують з мого гаманця.
Сонце ще не встало, але надворі вже було світло. Тож я підірвався, як ошпарений. Охлялий Тьомик прихилився коло тумбочки і тремтячими від виснаження руками вишкрябував гроші з мого гаманця.
– Ага‑а‑а! – закричав я. – Попався!
– Нє‑е‑е! – закричав Тьомик і кинувся тікати.
– Сті‑і‑ій! Стій, кому сказав?!!
Я схопив свого кімнатного шльопанця – перше, що втрапило під руку, – і помчав навздогін.
Тьомик прудко скотився сходами на перший поверх готелю, прослизнув крізь рецепцію, прожогом перетнув ресторан і заскочив на кухню, де працівники саме готували наїдки для першого сніданку. Коли я залетів до куховарні, Артем, відбиваючись ногами від низькорослих кухарів, жменями згрібав з пательні котлети і квапливо запихав собі до рота. Побачивши мене, він знов чкурнув навтьоки, на ходу перевертаючи миски з салатом та каструлі супу. Я метнув у нього шльопанця, але, на жаль, не влучив.
Наздогнав я його аж на задньому подвір’ї. Збив з ніг, повалив на землю і притис усією своєю вагою. Ослаблений дводенним голодуванням, Тьомик мовчав і майже не пручався. Лиш сердито сопів, похапцем засовуючи до рота останню котлету.

6

– Чого бажаєте, сеньйори?
– Полікувати зуби.
– Що, відразу обоє?
– Ні, лише він, – я підіпхнув позеленілого від страху Тьомика поближче до екзекуторського крісла і додав: – І не полікувати, а вставити. Причому зразу два. Тільки, лікарю, нам потрібно зробити все швидко, прямо зараз, і головне – безболісно!
Я старався постійно стояти між сильно напруженим Тьомиком та дверима в коридор, ну, щоб у випадку чого придушити можливі спроби до втечі.
– Сеньйори, я був би радий вам допомогти, – поважно почав доктор, – але ви ж мусите розуміти, що я не можу за один день вставити зуб, а тим більше зразу два. Мені спочатку потрібно зробити зліпок, виготовити протез, провести примірку…
При цих словах Тьомик, задницею відчувши, що свердлити й бурити його пащеку сьогодні не будуть, на радощах почав посміхатися, виставивши на показ недостачу двох передніх зубів, по одному на кожній щелепі. Дантист тоді миттю затнувся, сильно змінився на лиці, нахилився вперед і якось хижо так, по‑звірячому, вп’явся поглядом у Тьомика.
Я подумав, що док, либонь, набиває собі ціну.
– Ми готові щедро заплатити, – кажу.
– Добре, я все зроблю, – зненацька погодився лікар. – Зараз я візьму інструмент, щоб зробити анестезію. Ви тільки нікуди не йдіть, я скоро, – і док побіг у підсобку.
Тьомик різко перестав посміхатися і затремтів, мов осиковий лист.
– Не переживай, друже, – підбадьорював я його, легенько плескаючи по плечу, – доктор зараз зробить усе швидко і безболісно.
У цей момент док вилетів з підсобки з величезною, щось із метр у діаметрі, чорною сковорідкою в руках і заволав:
– Ах ви козли!!! Довбані ґрінго! У моєї матері здохло чотири кози від вашого дезодоранту!
Я добре розумію іспанську, тому не став сперечатися і миттю вискочив на коридор, от тільки забув перекласти лікареві слова Тьомику. І тільки‑но я похопився й захотів повернутися – ну, я чесно‑чесно захотів повернутися, – як док замахнувся і з усього маху завалив чавунною пательнею Тьомику прямо по писку. Тьомик, як стояв, не згинаючись, вивалився в коридор.
Протягом наступних тридцяти секунд я встановив світовий рекорд з бігу на короткі дистанції з перешкодами й напівмертвим тілом на плечах. Затятий стоматолог не відставав й кілька разів пробував огріти мене сковорідкою по голові, але я вправно прикривався Тьомиком, наче щитом. Тьомику, по‑моєму, уже було пофіг. Потім я так‑сяк запхав мого беззубого сіромаху‑напарника на заднє сидіння, а сам, відчайдушно відбиваючись від несамовитого дантиста, вліз на крісло водія і рвонув з місця з третьої передачі.
Тьомик очуняв, коли я від’їхав від Туксли‑Гутієррес на добрих тридцять кілометрів. Здавалося, його голова ще й досі гула після удару. Він звівся на лікті на задньому сидінні і п’яним поглядом зачудовано обдивився навкруг, наче не впізнаючи, де знаходиться. Ми мчали на захід, повертаючись до Сан– Крістобаля, за вікном тягнулися мальовничі гірські ландшафти, вкриті малахітовими заростями. Потім напарник потер рукою лоба і проказав, звертаючись до мене:
– Цувак, ти бацив? Оце‑то у них у Мексиці анестезія… – після «анестезії» Тьомик балакав з відмінним англійським акцентом, вимовляючи «с» як «th» у слові «something», а «з» як «th» у слові «therefore». Через це його «анестезія» звучала як «ане[θ]те[ð]ія».
А потім він провів язиком по яснах і, наколупавши дві старі й одну нову прогалини, трохи ображено запитав:
– Слухай, цувак, а де зуби? Ти з обіцяв…
У Тьомика тепер не було аж трьох зубів, і крізь дірку в роті міг проїхати цілий потяг, але він навідріз відмовився йти ще раз до мексиканського стоматолога.

5 лютого – 27 березня 2009 // Київ, Рівне 

Про мавп, борошно і гватемальський День незалежності

<Гватемала – країна в Центральній Америці. Найбільша серед центральноамериканських республік. Населення – 13 млн чоловік, з них – 58 % метиси і 40 % корінні індіанці майя. 15 вересня 1821 року була проголошена незалежність Гватемали від Іспанії. На півночі країна межує з Мексикою (одна з ділянок кордону по р. Усумансінта).
Експорт: кава, цукор, банани.
…Військові сили: загальна чисельність – близько 28 тис. чол. (5 піхотних бригад). Військово‑повітряні сили: два легких літаки «Cessna», кілька транспортних літаків, вертоліт. Військово‑морський флот: сім чи вісім патрульних катерів.>

1

З Тьомиком ніколи не буває нецікаво. Він, тварюка, наділений якоюсь чаклунською, здатністю шукати пригоди на свою дупу.
Після того, як в найкращій стоматології Туксли‑Гутієррес, столиці мексиканського штату Чіапас, Тьомику вивалили третього зуба, ми знову повернулися в Сан‑Крістобаль де лас Касас – перлину справжньої Мексики.
Мій напарник і далі понуро висвічував трьома незугарними дірами в зубах. На той час я вже остаточно впевнився, що відтепер до дантиста Тьомика можна буде доправити тільки у труні. Тільки‑но я, ніби ненавмисно, натякнув йому про стоматологічний кабінет, як Тьомик озброївся табуреткою і настільною лампою й забився у куток кімнати, всім своїм виглядом показуючи, що готовий стояти на смерть, але не дасть завести себе до зубного лікаря.
Щоправда, мене більше не переймали стоматологічні проблеми. На часі були значно важливіші, фінансові питання: грошей було мало, ідей, де їх взяти, ще менше. Я просто не знав, що далі робити.

2

Того дня все від початку пішло шкереберть.
Почалось усе з того, що в хостелі, де ми ночували вже третю ніч, пропало світло. Довелося нам митися в темряві, причому Тьомик примудрився почистити зуби гелем для бриття і помити голову засобом для чищення вікон. У результаті він нічого не міг їсти за сніданком, а волосся на голові стирчало так, наче він під час того, як начищав зуби кремом для бриття і мив голову засобом для чищення вікон, ще й впустив у ванну фен чи електробритву.
Тож не дивно, що після ленчу у Тьомика почалася чергова хвиля потужної депресії і він подався шукати найближчий бар, щоб напитися.
Скажу відверто, після того, як я остаточно збагнув, що мій конгеніальний бізнес‑прожект під назвою «Cabra aromática» потерпів нищівне фіаско на полях Чіапасу, депресія почала плющити і мене також. Я так прикинув собі: тепер ми винні бабки Тьомиковому шведському банку, конторі, що здає автомобілі напрокат, а ще дону Педро Сесіліо Раміресу, наркобарону, коротше, чи не половині всієї Мексики. Відтак я пошкріб макітру і пішов слідом за Тьомиком у бар. Напиватися до чортиків.
…Вже третю годину сидимо ми з напарником у якомусь гадючнику на околиці Туксли‑Гутієррес, де нас не зможуть розшукати кредитори; жеремо в три горла текілу, мескаль і джин (без тоніка).
– У мене… г‑гик… єсть питання, – починає Тьомик, теліпаючи баламутним язиком. – Шостий місяць ми займаємося бізнесом у Мексиці. Так?
– Т‑так…
– Ми вже… гик… убехкали в наш, я перепрошую за матюки, б‑б‑бізнес сорок штук євро. Так?
– Ну т‑так…
– І ще ми винні п’ятдесят кусків зелених П‑п‑педро Сосильясу?
– Кому?
– Сосильясу.
– Хто це такий?
– П‑п‑президент Мексики. По‑моєму…
– Ми шо, знайомі?
– Та‑а‑ак! Він ще нам піраміди хотів п‑п‑продати… Чи то ми йому?
– А, точно‑точно, пам’ятаю! Тмутаракань якусь. І шо, ми купили?
Артем напружено розмірковує, примруживши праве око і копирсаючись язиком у дірках між зубами.
– Не пам’ятаю точно… Але ти не перебивай! Так ось! А тепер, увага, розумнику, – Тьомик задер вказівного пальця догори, – питання: якого хріна ми тут робимо і де, бляха, мої бабки?!!
Я кліпаю на нього затуманеними очима, обдивляюсь засланий димом зал, довго думаю, хочу щось сказати про інвестиції, строки окупності проектів, але зрештою питаю:
– Ти… ти мене поважаєш?
– Поважаю. Скільки у нас там залишилось?
– Ще півлітра.
– Я про г‑гроші…
– А. Ех… Тоді ніскільки.
– І як нам далі жити? – приречено запитав Тьомик і проспівав: – Піду втоплюся у річці широкій… – а тоді раптово затих, наче його хтось вимкнув, з’їхав на підлогу і відключився, поклавши голову на табуретку.
Я поплескав його по плечу і скрушно зітхнув. Вперше у житті я не знав, що відповісти. Вперше я не знав, де взяти гроші. Схоже, мексиканський клімат таки зовсім не придатний для українського бізнесу…
Зненацька, безцеремонно посунувши Тьомика вбік, коло мене присів широченний, мов кухонний сервант, мексиканець. Вузький скошений лоб і близько посаджені очиці чітко вказували на часткову або й повну відсутність інтелекту, як завше компенсовану надміром фізичної сили. Передпліччя та груди незнайомця рясніли вицвілими татуюваннями кольору мертвецької сині. «У‑у‑у… Який зловісний мексиканський мужик», – подумав я.
– Buenos tardes! Я тут ненароком розчув, що вам треба грошей? – підступно почав мексиканець.
– А кому їх не треба? – огризнувся я.
– Ну, всім. Але комусь вони необхідні от хоча б для того, щоб купити нову яхту, хоч нова насправді не потрібна, просто в старої дно мушлями обросло і не хочеться чистити. А декому… декому гроші треба, причому конче треба, ну, скажімо, щоб оплатити ось такий‑от рахунок.
І тут зловісний мексиканський мужик ляснув по столі долонею. Коли він прибрав свою масну п’ятірню, переді мною лишився папірець – рахунок за наші з Тьомиком сьогоднішні замовлення.
Я скосив очі на цифру внизу папірця. Ох ти ж, мамочко!
– Чувак! – кричу на все горло до Тьомика українською. – Ми щойно пропили власні штани!
Тьомик проснувся і задер голову над столом.
– Ф‑ф‑ф якому смислі?
– В прямому…
– Мексика… Чортова Мексика, – тільки й сказав Тьомик, а потім, не знімаючи голови з табуретки, спустив штани. – Беріть.
Мексиканець здивовано, а може, навіть з острахом глипав на мого напарника.
– Що він робить?
– Не зважайте. У людини горе.
Широкоплечий почухав за вухом, але його куций мозок так і не здужав осягнути всю глибину трагізму цього моменту, коли два бізнесмени прощаються зі своїми останніми основними фондами.
– Звідки ви, хлопці? – зрештою бовкнув він.
– Здалеку… здалеку, – розпливчасто відказав я.
Ми з Артемом були трохи не в тому стані, щоби Батьківщина могла нами пишатися.
Здоровань ще раз оцінююче обдивився мене. Потім глипнув на Тьомика, потім довго вагався, мабуть, ніяк не наважуючись сказати надумане.
– У мене є для вас робота, – зрештою мовив він.
Я промовчав. Незнайомець ніскільки не збентежився. Він виклав переді мною потерту мапу півдня Мексики і тицьнув в якусь точку. Його короткий і масний вказівний палець з брудним нігтем увіткнувся у величезну зелену пляму, розітнуту навпіл синьою ниткою невідомої річки на південному заході Чіапасу. Ніяких поселень чи доріг довкола.
– Ги! А ми вже були там, – нараз похвалився я, впізнаючи місце на карті. – Санта‑Фе!
– Власне, Санта‑Фе, – підтакнув мексиканець, немало здивувавшись моїй обізнаності. – Через тих дикунів мій бізнес практично припинився.
– Чого враз?
– Ну… – спочатку зам’явся здоровань, але зрештою сказав правду: – Вони нещодавно з якогось дива замочили кількох ні в чому не винних американців, ловців мартишок та всякого іншого лісового дріб’язку, і тепер ніхто не хоче возити товар через джунглі.
– І що у вас за бізнес?
– Власне, це і є мій бізнес.
– Возити товар через джунглі? – підозріло перепитав я.
– Так, – кивнув велетень.
– І що за товар?
Тут мексиканець зам’явся ще більше.
– Ну, цеє… е‑е‑е… – він гарячково намагався щось вигадати, але ресурсів у макітрі явно не вистачало. – Борошно! – нарешті надумався він.
– Борошно?
– Так! Контрабандне борошно у Гватемалу. У них там дітки голодують.
– Вперше чую.
– О‑о‑о, знаєте, так голодують, що просто… просто…
– Просто що?
– Хм… Пухнуть! Знаєте, просто беруть так і пухнуть. Роздуває ледь не втричі. Деякі не витримують і лопаються. Треба помогти… діткам.
«Ой, – думаю, – какіє ми нєжниє». І зиркаю на волячу шию мексиканця, кілограмові біцепси і татуювання черепів на передпліччях. Дуже він був схожий на ревнителя гватемальських голодуючих.
– І що конкретно треба зробити? – питаю.
– Перевезти мішок борошна через Усумансінту і віддати дилеру на правому березі. Все!
Я замовк, роздумуючи. Мішок, значить. Борошна. Затуманений алкогольними парами мозок підсвідомо вчував якусь каверзу.
– Справа нікчемна! Раз‑два і впорались! – галасливо і зовсім непереконливо продовжував мексиканець. – Вас ніхто не запідозрить, а навіть якщо хтось щось і подумає, прикинетесь американськими недотепами‑туристами. Тим більше, переправлятиметесь ви 18‑го вересня, в День незалежності Гватемали. На всьому правому березі ви не знайдете жодного тверезого гватемальця!
– Нам треба порадитись, – я кивнув на Тьомика, – і все гарненько обміркувати, сеньйоре. Це дуже серйозна справа, знаєте… возити борошно.
Волохатий борець за справедливість і гватемальських голодуючих, не тушуючись, вийняв з кишені товсту пачку баксів і тут же відрахував мені тисячу.
– Це завдаток. Після доставки товару отримаєте вп’ятеро більше.
Секунду – не більше – я ще вагався, а потім хутко сховав гроші до кишені.
– Ми згодні! Тьомо, вставай, є робота.
Мій напарник важко підвівся і, метеляючи руками, мов вітряк, плюхнувся на крісло поряд.
– Де я? – спитав він.
– Чіапас, Мексика.
– Шо‑о?
– Мексика, чувак…
Затим Артем скривився, зрозумівши, що все, що його оточує, зовсім не сон.
– Ось цей аміґо щойно запропонував нам роботу, – я метельнув рукою в бік розмальованого велетня, – возити борошно до Гватемали.
Тьомик від сильного почуття вдячності поліз до велетня обніматися, так, наче все життя тільки й мріяв, щоб сплавляти борошно до Гватемали. Мексиканець замахав руками і ледь не закричав, але я встиг вчасно перехопити вщент захмелілого Артема і всадовити його на місце.
– Пробачте… – розгублено промурмотів я.
Мексиканець встромив у мого напарника лютий погляд, але, зрештою, стримався…
– Спускатиметесь вниз по Усумансінті за течією, – пояснював він далі. Тьомик тим часом зосереджено колупався пальцем у мисці салату, що стояла перед ним на столі, виловлюючи поодинокі горошини. – Я надаю у ваше розпорядження власний транспортний засіб – плоскодонку. Вона стоятиме, припнута на причалі, ось тут, – велетень помітив фломастером якесь місце на карті. – Плисти треба ось сюди, – на карті з’явився ще один жирний хрестик. – Для того, щоб вам легше було відшукати моїх дилерів, яким необхідно буде відвантажити борошно, я дам вам GPS‑навігатор. У місці висадки буде встановлено маячок, ви без проблем побачите його на електронній карті.
Я уважно роздивлявся дуже детальну, очевидно, військову мапу, на якій показано Чіапас та чималий шматок Гватемали.
– До плоскодонки я вас довезу сам. На човні буде мотор, але по дорозі вперед старайтеся не запускати його – застосовуйте тільки в екстрених випадках. Краще прослизнути непоміченими…
– Чого? – прискіпався я.
– Ну то все, щоб… щоб не платити мито… Зате по дорозі назад, коли будете уже без вантажу, можете диркати, скільки влізе. Пристанете до правого берега навпроти Яхчілану. Це старі майянські руїни, людей там немає. Бажано зробити все до світання, GPS‑навігатор допоможе вам розшукати в темряві моїх дилерів. Як я вже сказав, у місці вивантаження буде залишено спеціальний маячок. Біля нього вас зустрінуть мої гватемальські друзі. Скажете пароль: «Harina para los hambrientos!». «Harina para los hambrientos!» – запам’ятали? Віддасте товар, заберете половину грошей за доставку, другу половину отримаєте у мене після повернення.
Тьомик хильнув ще. Прямо з пляшки. Уважно подивився на мене, затим перевів погляд і втупився в мексиканця. Мабуть, хотів сказати щось розумне, але не здужав і смачно плюхнувся мордою в миску, забризкавши мене й мексиканця залишками салату.
Незважаючи на перебої в процесі адекватної перцепції зовнішнього світу, викликані понаднормовою дозою алкоголю, я таки збагнув, що везтимемо ми через Усумансінту що завгодно, але тільки не борошно.
– А там хтось буде? – обережно спитав я.
– Ну, я ж сказав, біля маячка на гватемальському березі вас зустрінуть.
– Ні, я не про те. Я в плані, чи може нам трапитись по дорозі хтось інший?
– Це виключено, – впевнено відчеканив здоровило. – Там нікого немає. Самі мавпи.
Кілька хвилин за столиком панувала мовчанка, тільки Тьомик хропів у мисці з салатом. Мексиканець підвівся і проказав, дивлячись на мене:
– До 18‑го лишається усього два дні. Будьте напоготові – я приїду по вас. І… – мексиканець, стримуючись, щоб не скривитись, кивнув на Тьомика, – приведіть його до тями.
Затим він, не прощаючись, підвівся, розвернувся і вийшов з генделика.
– Напарнику, вставайте, – я вже дійшов до кондиції і знову почав до Артема на «ви». – Починаємо готуватись до транспортування борошна.
Тьомик важко відірвав голову від тарілки.
– Де я?…

3

Як все‑таки добре, що між 16‑м та 18‑м вересня є ще 17‑те. Якби його не було, ми з напарником, мабуть, ще біля самого берега повипадали б із тієї плоскодонки і потопилися б на хрін. Саме завдяки сімнадцятому вересня ми в повній бойовій готовності, майже не хитаючись, прибули ввечері вісімнадцятого на помічену жирним хрестиком на карті пристань.
Той самий волохатий мексиканець підкинув нас на джипі до якогось замизканого села під самим гватемальським кордоном. Ми вийшли з машини акурат біля причалу.
– Ось ваш плавзасіб, – у темряві між кущами легенько похитувалась плоскодонка з видовженим і трохи задертим догори носом. – Борошно уже завантажене. GPS‑навігатор закріплено на носі. На денці є кілька весел і дві пляшки води… Ну, в мене все. Гроші отримаєте після повернення в тому самому барі, де я знайшов вас. Adios, amigos!
Я легко заскочив до човна, Тьомик незграбно поліз за мною. Мексиканець, не озираючись, пірнув у джип і помчав назад, наче йому на п’яти наступали привиди.
Зненацька, коли мої очі трохи призвичаїлися до темряви, я помітив, що Тьомик тримає в одній руці сумнозвісного дробовика, котрим він свого часу погрожував слону в зоопарку Мериди. В іншій він держав якусь коробочку. Тоді я ще не знав, що то була коробка з набоями. І цього разу справжніми, чорт забирай, набоями.
Утім, одного погляду на ту доблесну Кортесову дубельтівку, яку нам сплавив якийсь злодюжка у Канкуні, було достатньо, щоби породити хвилю неприємних спогадів і млосне посмоктування від поганого передчуття десь у районі живота.
– Чувак, ти це для чого? – пошептом спитав я.
– Старий, ти хіба не розумієш? – відповів запитанням на запитання Тьомик. – Ми премося в самісіньке серце мексиканських джунглів! А раптом, ну, я не знаю, ягуар чи ще яка мацапура вилізе?
– Мексиканець казав, що там самі мавпи…
– Мавпи теж, знаєш, всякі трапляються.
За якусь мить у моїй голові промайнули страхітливі здогади про те, що може статися, якщо раптом мексиканські або гватемальські прикордонники впіймають нас посеред лісу з цим куцим обрізом, ні на кого не зареєстрованим, і цілим мішком контрабандного борошна. Але разом з тим я розумів, що зараз не час вступати в дискусію з Тьомиком. Крім того, воно, може, й справді не завадило б посеред ночі у тій глухомані мати за плечима хоч якусь зброю. Ну, про всяк випадок…
– Хай так… – зрештою, скріпивши серце, погодився я. – Тільки тримай його незарядженим і взагалі подалі від мене.
– Єсть тримати його незарядженим, босе! – гикнув мій напарник.
Я відштовхнувся від берега. Кільканадцять секунд ми теліпалися попід прибережними кущами, практично не просуваючись уперед. Однак уже скоро берег проковтнула темрява, а Усумансінта підхопила легку плоскодонку і потягла на північний схід, униз за течією.

4

Майже північ. Другу годину ми з напарником неквапом спускаємося вниз по течії Усумансінтою. В суцільній темряві не видно далі свого носа. Про наявність берега свідчить лиш сонне сопіння нетрів, змішане з ледь чутним плюскотом хвиль.
– Чуєш? Десь там мавпи шкребуться, – несподівано шепнув мені на вухо Тьомик.
Я прислухався. З гватемальського сторони і справді долинав якийсь шурхіт та кволе перегукування, схоже на мляве кректання мавп. Ось тут, пригадую, інтуїція сильно підкачала мене (у темряві вона у мене взагалі погано спрацьовує), бо я не відчув ніякої загрози в словах свого напарника і спокійно відказав:
– Ага.
Тьомик за моєю спиною нечутно дістав дробовика і вклав у нього два патрони. Після інциденту зі слоном я, на жаль, так і не засвоїв, що на мого в цілому флегматичного напарника нападає просто звіряче бажання убивати, коли йому до рук потрапляє справжня зброя.
– Що ти там казав? – шепотів далі Тьомик. – У них сьогодні День незалежності? Свято, значить, велике…
– Ага, – ще раз мугикнув я, навіть не здогадуючись про те, яка небезпека чигає мене попереду.
Аж тут мій напарник ні з того, ні з сього зірвався на рівні ноги і загорлав на всі джунглі:
– Ну, то треба привітати тих милих гватемальських мавпочок святковим салютом!
Вигук Тьомика електричним розрядом розітнув тонкий пласт нічних звуків над Усумансінтою, сплетений із стрекоту цикад, слабкого плюскоту води об борт плоскодонки та шереху листя і трави у хащах. Ті звуки були настільки тихими, затушованими, що їх цілком можна було назвати тишею, а не звуками.
Від несподіванки я аж підскочив, рвучко обернувся і крикнув:
– Що‑о?
Та було вже пізно.
– Все одно там тільки мавпи, чувак, – крикнув Тьомик. – Ха‑ха‑ха! Милі гватемальські мавпочки!
А тоді на моїх очах мій напарник приклав рушницю до плеча, націлився в бік кущів на гватемальському березі, звідки щойно долинуло оте мавпяче вовтузіння, і пальнув відразу з обох стволів. Звук пострілу остаточно розтрощив опівнічну тишу над джунглями.
– Ти що, ідіот?! – загорлав я.
Практично водночас з моїм окриком з набережних корчів донісся хрускіт гілляччя, протяжний переляканий вереск і лемент невідомого походження.
– Ай‑я‑а‑а‑а! А‑а‑а‑о!
«Я ще ніколи не чув, щоб так верещала мавпа», – тільки й встиг подумати я.
А потім сталося найцікавіше. Оті «милі гватемальські мавпочки» вшкварили по нас із міномета.
Секунди дві‑три я ще плекав надію, що це просто салют нам у відповідь, типу, в честь Дня незалежності. Але коли в десяти метрах за ютом нашої плоскодонки рвонув перший фугас, я нарешті втямив, що Тьомик у повній темряві примудрився підстрелити зі своєї пукавки якогось бідаху гватемальського прикордонника. Причому прямо на посту…
Знаєте, коли я пізніше переказував цю пригоду одному волоцюзі з Сан‑Крістобаля, він сказав, що до того моменту, поки мій компаньйон не гахнув дробом по гватемальському березі, ми були у відносній безпеці. Місця там справді безлюдні – тільки джунглі, мавпи, ну і де‑не‑де сновигають прикордонники. Тому наркотики… ой, пардон, борошно курсує там практично безперебійно й безперешкодно двома широкими каналами: переважно з Гватемали в Чіапас коло Яхчілану, і час від часу навпаки – з Чіапасу в Гватемалу трохи нижче по течії. Зазвичай рядові прикордонники дивляться на все те крізь пальці, адже мають з того чималий зиск, так би мовити, надбавку до платні від наркоторговців. Лише зрідка, коли хтось із них капітально продується в карти, вони «ловлять» наркокур’єра на гарячому і примушують поділитись мішечком «борошна», щоб покрити свої борги.
Однак наш випадок був особливим. По‑перше, на календарі червонів гватемальський День незалежності, і всі прикордонники були п’яними в бубон – зрозуміло, всіх тягнуло на подвиги. По‑друге, ви ж самі розумієте, приплисти вночі від мексиканського берега, волати щось понад водою та ще й стріляти по прикордонній заставі в національний День незалежності  – це вже просто ні в які ворота не лізе. Тут уже і десять мішечків «борошна» не поможе. Ну, і по‑третє… Коли я гарикнув тому горе‑снайперу, Тьомику себто, щоб заводив мерщій моторчика, бо треба чимшвидше вшиватися звідси, він кинувся до човнового двигуна і взявся гарячково смикати за шнурочок. Двигун пручався, крехтів і плювався димом. Зрештою десь за сьомим разом мотор таки завівся, загарчав і… шубовснув з човна у чорну воду. Причому не опустився, а шубовснув, бляха, у прямому розумінні . Цебто з кінцями.
Присягаюся, якби у дробовику тоді лишився хоча б один заряд, я тут‑таки на місці здійснив би звіряче вбивство свого компаньйона.
– Це не я! – перелякано верескнув мій напарник. – Він сам упав! Звідки я міг знати, що він незакріплений?
Майже водночас з цим другий фугас бебехнув уже в якихось п’яти метрах від нашого човна. Слідом за ним з берега цвіркнуло кілька кулеметних черг – поки що наосліп, – і я зрозумів, що тієї ночі Бог на стороні тих, хто відзначає День незалежності.
Однак я намагався не втрачати самовладання. Хутко присівши навкарачки, я почав нишпорити руками по днищі човна, поки не намацав два трухлявих весла. Миттю схопив одне з них і врізав Тьомику по лобі.
– Ай! – вискнув Тьомик. – Ти що?!
– Бери весло і починай гребти, дурню!
Я схилився з лівого борту, мій напарник звісився з правого, і весла замигтіли у повітрі, неначе пропелери двомоторного літака на зльоті. Присягаюся, ніхто й ніколи, навіть мусульмани‑раби на генуезьких галерах за часів Андреа Доріа під пекучими нагаями знавіснілих наглядачів, не махали так веслами, як ми з Тьомиком тієї ночі на Усумансінті.
На якийсь час стрілянина припинилася. Наш човен без упину тягло вниз за течією, і розрахунок міномета, певне, не встигав нормально на нас націлитись у суцільній темряві. Не перестаючи панічно гребти, я вже почав був думати, що ми ще легко відбулись, коли це від застави, розітнувши темряву, прямовисно в небо встромився потужний промінь прожектора.
«Все, жопа», – подумав я і зіщулився. Але молотити веслом по воді не перестав.
Прожектор повільно опускався, викреслюючи дугу по темному небу, одначе спускався він чомусь не в напрямку річки, а в протилежний бік – у бік гватемальських джунглів. За кілька секунд промінь світла вихопив з чорноти яскраве кружальце покрученого зеленого пагілля. Ще за мить промінь прожектора простягся паралельно землі, і від застави донеслося нелюдське верещання – а‑а‑а! – а за ним бурливий потік нестримної лайки, наче когось із гватемальців облили гарячою смолою. Я нарешті здогадався, що солдафон за прожектором, будучи сильно під градусом, опустив ліхтар не в ту сторону, встромивши сліпучий промінь у когось зі своїх на посту. (А цей їхній тридцятикіловатний прожектор, він же ж, певно, не тільки засліпляє, він ще й смалить добряче, либонь, не згірш, ніж мікрохвильова пічка.)
«Ох і добряче вони там відзначали свій День незалежності», – майнуло в моїй голові.
Лайка все ще не припинилася, коли промінь почав дертися вгору. Врешті‑решт, пройшовши зеніт, він важко впав на воду і залляв світлом брунатні води Усумансінти.
Я і Тьомик не переставали гребти, як очманілі; за сотню метрів попереду річка трохи завертала вправо, і за вигином цілком можна було сховатися – принаймні гватемальці уже не пальнуть по нас прямою наводкою. Утім, протягом оцих‑от ста метрів нас могли не менше ста разів спокійнісінько спровадити на той світ.
Яскрава латка світла поповзла по коричневій воді, вишукуючи нашу плоскодонку. Гватемальці вже встигли загубити нас і голосно лаялися, певно, сперечаючись, до якого берега, мексиканського чи гватемальського, ми погребли. Тим часом клапоть світла невпинно підкрадався все ближче та ближче.
Тьомик і я махали веслами так, що аж очі на лоба вилазили, але марно. За якусь хвилину прожектор нащупав ніс плоскодонки і миттю перекинувся на її середину, заливши мене й напарника сліпучим неприродним сяйвом. Від берега дійшов зловтішний сміх і тріумфальне гоготіння.
У цей час на посту почали загорятися окремі ліхтарі, вириваючи з темряви листяні навіси укріплених службових приміщень, невелику бамбукову казарму, довгий ряд білих мішків з піском, накиданих понад берегом, мінометний розрахунок та кілька кулеметних точок. Я пополотнів. Ось у це кубло Тьомик пальнув зі своєї пукавки!
…Третій фугас шльопнувся у воду перед самим носом човна, обдавши нас жовтуватою водою та кислувато‑вишневим запахом сірки. Я перестав гребти, зрозумівши, що наступний залп стане останнім.
Ми з Тьомиком плюхнулися навколішки на дно плоскодонки і міцно обійнялись від страху. Тьомик тихо схлипував і намагався встигнути висповідатись у всіх гріхах перед смертю. Я мовчав, розуміючи, що мені для такої сповіді знадобилось би три повних дні, тому більше думав, за що мені така кара. Це, мабуть, розплата за оборудку з чіапаськими мавпами – я знав, що не варто було тих селюків чіпати. А от тепер зграя п’яних мавп гватемальських замочить мене з міномета, влаштувавши святковий феєрверк з моїх кісток з нагоди власного Дня незалежності.
Той залп таки справді виявився останнім.
На прибережжя перед казармами уже висипала вся прикордонна застава на чолі з начальником, огрядним коротуном в трусах, у розстебнутому кітелі з великими погонами і командирській кепці набакир. Він експресивно розмахував руками і грізно сварився нам кулаками. Всі інші солдати поставали вздовж укріплення з мішків, п’яно реготали, улюлюкали і тицяли в нас пальцями. Тим часом обслуга міномета виставляла приціл, щоб нарешті замочити нас, наче якихось тхорів…
Я обійняв Тьомика і спостерігав, не в силі відвести погляд, як троє бійців копошилися біля міномета. Ось один з них витяг з ящика схожий на кабачок снаряд і передав іншому. Той повільно підвів його до розігрітого стволу і опустив усередину. Затим всі троє затулили вуха і нахилились до землі. «Все, це вже точно кінець», – майнуло крізь мозок. І тут ще один, четвертий, який стояв у тіні за мінометом і не брав участі у підготовці залпу, нахиляючись, перечепився через щось на землі, гепнувся долілиць і, падаючи, повалив міномет на землю…
Скільки живу, такого не бачив…
Спочатку тишу розірвав дикий вереск двадцяти різко протверезілих горлянок…
Затим міномет чмихнув тугим снопом іскор, і до нас долетів глухий відзвук пострілу…
Снаряд полетів паралельно землі і влупив точнісінько в ящик з боєприпасами. Ящик успішно здетонував, і на заставі розпочався кінець світу.
Міни рвалися одна за одною, літаючи низько над землею, неначе ластівки перед дощем. Прикордонники на заставі верещали, як мавпи, мавпи у лісах верещали, як прикордонники. Одна з мін торохнула по чорній цистерні з паливом для патрульного катера та командирського джипу, яка стояла на окраїні застави вище по течії. Стовп багряно‑чорного полум’я миттю простягся аж до небес. Вибухова хвиля розчесала джунглі, поваливши кілька найближчих дерев, й здійняла чималі брижі на Усумансінті. Я обережно вистромив носа над низеньким бортом плоскодонки і бачив, як троє солдафонів, підхоплені вибухом, пробивши тонку стінку і пальмову стріху казарми, полетіли кудись у джунглі.
Хащі ожили і горлали звідусіль тисячами переляканих голосів. У повітрі носилися палаючі обломки дощок, мішки з піском і пригорілі шматки прикордонників. Усе довкола палало, зоряне небо застилав ядучий дим. Заграву від того феєрверку було видно навіть у Теґусіґальпі – столиці сусіднього з Гватемалою Гондурасу. Гондурасці зараз, мабуть, аж репалися від злості через те, що їх сусіди ухитрилися вшпарити на свій День незалежності салют набагато потужніший від їхнього.
Менш, як за півхвилини, від прикордонного поста не лишилося нічого…

5

Я вже почав думати, що все минуло і ми відбулись лиш мокрими штанцями, але, як виявилось, дуже помилявся. Тільки не з Тьомиковим щастям.
Не встигли останні пригаслі куски прикордонників та залишки їхньої застави попадати з безмісячного неба на воду, як десь в глибині складського приміщення ліворуч від застави здетонувала ще одна міна. Остання. Гахнуло прямо навпроти плоскодонки, через що ми з Тьомиком аж попідскакували і перелякано позадирали голови. На наших очах величезний побурілий шматок даху, підхоплений останнім вибухом, здійнявся у повітря і полетів на наш човен. Кілька секунд ми видивлялися в темряві палаючий обривок навісу, який крутився у повітрі і наближався, поступово збільшуючись у розмірах, і сподівались, що він пролетить мимо. Але вже за мить і я, і Тьомик, не змовляючись, вискочили з човна, мов ошпарені. Вогняна стріха гепнулась прямо посередині плоскодонки, розламавши її навпіл. Промайнуло всього кілька секунд, і від нашого плавзасобу залишилися одні бульки на поверхні води…
Важко дихаючи, я плив до гватемальського берега. Чорна ріка лякала своєю непроникною моторошністю і якоюсь містичною безмовністю. Лиш де‑не‑де на похмурих водах блякло відбивались вогні розбомбленої застави. Ще чорнішими, ніж води Усумансінти, були мої думки. Через один – подумати лишень! – через якийсь один дурнуватий постріл за нами тепер полюватиме вся регулярна армія Гватемали і мексиканські торговці коксом. І ще невідомо, що з цього гірше.
Тьомик ледве тримався на воді і відставав від мене. Він так фиркав, що здавалося, наче хлоп не пливе, а тоне. Утім, щоразу оглядаючись, я бачив силует його довбешки, який вимальовувався над темним плесом, наче якийсь чудернацький поплавок.
Причалив Тьомик до берега на добрих п’ять хвилин пізніше за мене.
– Доходяга, – презирливо фиркнув я. – Ти ж ніби раніше нормально плавав.
– Місія, – пробурмотів мій колега, відпльовуючись і ляскаючи долонею по якійсь безформній грудомасі, що валялася у нього під боком. – Місія понад усе.
– Що? – я задер голову і відразу все зрозумів.
Поряд з Артемом лежав наш вантаж. Певно, відчуваючи немалу провину за весь цей армагедон локального масштабу, Тьомик вирішив врятувати мішок з тонучого човна і тягнув його за собою весь час, не даючи піти на дно Усумансінти. Мішок, треба сказати, всередині зовсім не намок і не став безформним кавалком, яким би він мав стати, якби в ньому було борошно. Його форма після вимушеної купелі ніскільки не змінилася. Трохи сконфужений Тьомик торкнувся до нього і намацав усередині пакетики.
– Фасоване, – зрадів Тьомик. – Борошно фасоване! Це добре – не намокло.
– Ну й що з того? – буркнув я.
– Доставимо за призначенням! Попри всі… кгм… форс‑мажори… Ми ж для цього сюди припливли, – і Тьомик невиразно обвів довкола себе рукою.
– От же ж телепень! – гаркнув я. Тьомикова наївність починала мене дратувати все більше та більше. – Ну як?! Як ми тепер його доставимо?! Пішки через джунглі?
Тьомик хитро усміхнувся, по‑діловому сплюнув крізь дірку в зубах і показав пальцем кудись за мою спину. Я озирнувся. У невеличкій штучній затоці трохи далі за руїнами казарм мирно похитувався на хвилях чималенький прикордонний катер з броньованими бортами і вмонтованим на кормі крупнокаліберним кулеметом.
– Але у нас більше нема GPS’у… – уже спокійніше зауважив я.
– Та чорт із ним! – відказав Тьомик. – Усумансінта одна. Пливтимемо за течією і стрілятимемо по джунглях, щоб дати про себе знати.
– Ні‑ні‑ні! – я схопився за серце. – Тільки не це! Тільки не стріляти!!!
– Ну добре… – знизав плечима Тьомик. – Не кричи так. Значить, будемо просто плисти і гукати.

6

– Ау‑у‑у!
– Ау!
– Ау‑у‑у!
– Ау! Аміґос!
– Нема, бляха…
– Казав, треба було кілька раз пальнути з кулемета! Зразу вискочили б.
– Не треба!!!
Сонце повільно підіймалось з правого борту, пронизуючи джунглі об’ємними смарагдовими променями. Тропічний ліс шарудів і прокидався. Води Усумансінти набували звичного їм брудно‑жовтого кольору.
– Ау‑у‑у!
– Ау!
– Ау‑у‑у!
– Давай стрельну.
– Ні!
– Ну, будь ласка!
– Ні‑і‑і!!!
– Добре, добре… Не буду.
Я уважно вслухався до звуків, що долітали з гватемальського берега, але не міг вловити нічого схожого на людський голос чи будь‑який інший шум, який видавав би присутність людини. Тьомик стояв коло стерна, час від часу сумовито зиркаючи на корму, де, ввіткнувши ствол у небо, стояв накритий чорним чохлом гватемальський кулемет.
– Ау‑у‑у!
– Ау!
– Стій! – зненацька випалив я. – Глуши мотор!
Тьомик слухняно вимкнув двигун. Від берега виразно пробивався підозрілий хрускіт гілляччя. Кілька секунд там совалося щось однозначно крупніше від звичайної мавпи, а потім, зрозумівши, що ми заглушили двигун, затихло. Напруживши очі, я зміг розгледіти крізь ранкову імлі смагляву скорцюблену постать і брунатну фізіономію, що намагалася сховатися в прибережних чагарях.
– Гей, аміґос, – гукнув я, – ми знаємо, що ви тут. Вилазьте, барбоси, я привіз ваше борошно!
Тиша.
– Агов! Є там хто? Harina para los hambrientos! Harina! Harina para!
Цілу хвилину нічого не відбувалося. Та ось на березі спалахнув ліхтар, а потім з‑за стовбурів зринуло дві здивованих мордочки. Здавалося, очі у гватемальців от‑от повивалюються з орбіт.
Я акуратно підігнав утле суденце до ветхого дерев’яного причалу. Тьомик зіскочив на прогнилі дошки і прийняв з моїх рук мішок із «борошном». Двоє аміґос обережно, наче побоюючись чогось, присунулись до нас по причалу.
– Приймайте! – сказав я.
Один з них (з ретельно поголеною макітрою) помацав мішок, але не став його відкривати. Я чекав, що він почне розпитувати нас про якість привезеного товару абощо, але натомість він запитав, ошаліло кліпаючи виряченими очима:
– Слухайте, містере, скільки вам заплатили за доставку?
– Та, як завше, по тарифу, – розпливчасто відказав я. – А що?
– Просто… ну… я скільки працюю з мексиканцями, ще ні разу не пам’ятаю, щоб американці на гватемальському прикордонному катері привозили від них товар і горлали про це всю дорогу по Усумансінті…
– Ми не американці.
– Е‑е‑е… А хто ж тоді? – обережно спитався плішивий, так, наче боявся почути відповідь.
– Ми з України! – гордо випалив я.
Латиноси сполохано перезирнулися, а потім з розумінням закивали опецькуватими головами у сутінках, аби не видати того, що ніхто з них не знає, що то за земля така Україна. Голомозий зрештою спитався англійською:
– І що, у вас там, в Укаранії, усі такі?
– Що значить «такі»? – гаркнув я, насупившись.
Гватемальці зіщулились і перелякано притислись один до одного.
– Та ми… е‑е‑е… ну, ви нічого не подумайте, сеньйоре, просто щойно по радіо почули, що уряд по тривозі підняв 1‑у піхотну бригаду. Хтось сьогодні опівночі висадив у повітря цілу прикордонну заставу і поцупив… кгм… сторожовий катер, – хлоп старався дивитися вгору, вбік, собі під ноги, словом, куди завгодно, але тільки не на наш катер. – Кажуть, навіть президента евакуювали у Бразилію, ну, про всяк випадок. Але це американці, ми точно знаємо, що американці. Ну, хто ж іще, як не вони? – додав він, схопивши мій строгий позирк.
І вони про щось зашепотілися, схилившись один до одного. Я, утім, чув усе, хлопці навіть не підозрювали, що я розумію їх говірку.
– Прикинь, які вони запеклі, ці чорти, – шепнув голомозий своєму напарнику. – Везуть півцентнера коксу, підривають по дорозі цілий прикордонний пост та ще й горланять на всю Центральну Америку.
– Та не кажи. Самому аж не віриться. Ще вчора республіканський флот налічував сім катерів, а на Усумансінті було цілих дві прикордонні застави. А вже сьогодні кількість застав зменшилась на 50 %, і один катер взяли на абордаж. О, життя пішло! Що то далі буде? Молюся, щоб ці двоє забралися звідціля раніше, ніж прибудуть регулярні війська. Бо, так і знай, переб’ють всіх наших к чортам. Жаль буде, коли стільки війська ні за що поляже…
– Та то ще дрібниці. Ти уяви, що від нашої армії лишиться, якщо вони зостануться тут хоч на тиждень? – скрушно похитав головою кучерявий. – Флоту, вважай, уже нема – по одному катеру на день, та й то, мабуть, не вистачить.
– Таки‑так, аміґо, схоже, важкі часи настали…
Якби у мене були вуса, я б зараз їх хвацько підкрутив. Але вусів у мене не було, тому вийшло так, ніби я втер соплі.
– Мужики, – сказав я їм, гордо випнувши підборіддя, – українці всі такі!
Гватемальці аж поприсідали і закивали головами.
– Sí, señor! Дозвольте йти, сеньйоре? – тихенько спитався лисий.
– Шуруйте, – сказав я.
Вони крутнулися на місці і заспішили геть, тягнучи за собою мішок.
– Е ні, стійте! – нараз викрикнув я.
Латиноси підскочили, розвернулись і миттю подріботіли назад.
– Так, сеньйоре! Ми вас слухаємо, сеньйоре!
– А вам катера не треба, хлопці? Віддам недорого. Знімете кулемет, перефарбуєте трохи, і можна хоч завтра в океан на рибалку…

6–7 лютого; 1 – 25 квітня; 23 травня 2009 // Київ, Гуанчжоу (Китай) 

Розкіш

1

Слід зазначити, що до цього моменту Тьомик був непоганим компаньйоном. Можна навіть сказати – хорошим таким компаньйончиком. Що я маю на увазі? Зараз усе поясню.
Отож у моєму розумінні ідеальний напарник по бізнесу має володіти трьома основними якостями. По‑перше, напарник повинен бути кришталево чесним і порядним. Примітка : себто чесним по відношенню до свого компаньйона, в даному випадку – до мене; поширення чесності на всіх інших, those who involved in our business , зовсім не обов’язкове.
По‑друге, хороший компаньйон мусить мати клепку в голові. Під цим слід розуміти все: від звичайної ерудиції та начитаності до можливості миттєво знайти вихід з нестандартної ситуації. Примітка : за цим другим пунктом мій Тьомик тягне на тверду четвірку. Безперечно, він має неперевершений хист причаровувати людей, поза всяким сумнівом, він може втиратися їм у довір’я й легко переконувати в чому завгодно. Нерідко Артем блискуче підігрує мені у моїх авантюрах, але часом бува щось як утне чи сказоне, то хоч крізь землю провалюйся.
І по‑третє, ідеальний напарник повинен вирізнятися внутрішньою гнучкістю. Специфіка мого бізнесу така, що людина із занадто чутливою совістю просто не подужає займатися такого роду діяльністю. Тут треба бути, як кажуть «америкоси», гнучким – flexible. І знаєте, я не бачу в цьому нічого поганого. Хтось шиє одяг, хтось вирощує зерно, хтось водить автобуси, хтось робить комп’ютери, меблі чи автомобілі. А ми з Тьомиком робимо бізнес. Примітка : за оцим‑от третім пунктом Тьомику можна вліпити жирну двійку.

2

Зароблених на гватемальському «борошні» грошей вистачило якраз на те, щоб купити ветхий заїжджений джип і залишити кілька тисяч баксів на прожиття та для можливих наступних авантюр.
Після нетривалої наради я висунув пропозицію, що нам слід повертатися в Оахаку, в більш цивілізовані місця, оскільки дикі чіапаські нетрі у мене вже в печінках сидять. Під час голосування Тьомик утримався, а я висловився «за» запропонований мною план дій, тож у результаті постанову було прийнято, і ми того ж дня, витративши лиш годину на ситний ленч, рвонули на захід, звідки кілька місяців тому в’їхали в Чіапас.
Пополудні ми на повній швидкості гнали крізь джунглі. Траса була нічогенька, хоч і зовсім неширока: добротний рівненький асфальт, плавні повороти, навіть суцільна лінія розмітки посеред шляху виглядала не дуже затертою. В салоні лунала гучна й солодкава, наче перестиглий кавун, мексиканська музика; я без проблем утримував стрілку спідометра на позначці 100 км/год, отримуючи невимовну насолоду від їзди.
Джунглі місцями випирали й вивалювались прямо на асфальт, як ото дорідні перса шикарної дівиці вивалюються з купальника на пляжі, де відпочивають мільйонери. Дорога мала лиш по одній смузі в кожному напрямі, через це кущі на обочині майже постійно дряпали правий борт нашого джипа, наче намагаючись розчахнути дверцята і продертись у салон. Подекуди гілля з обох боків дороги перепліталось між собою, утворюючи над дорогою зелені арки висотою три‑чотири метри. Гарно, що там казати…
І в мене, і в напарника настрій був просто чудовим. Рівень цих… як їх там?… ендурфінів, іншими словами, гормонів щастя, у крові (я читав про них в одному розумному журналі), перевищував усі можливі норми. Я відчував, що наші справи потихеньку налагоджуються. Удача нарешті посміхалася нам. Останній раз щось схоже ми з Тьомиком відчували десь на другому курсі університету, ще перед тим, як мене вигнали. Обидва безтурботні, життєрадісні та закохані. Щоправда, закінчилось все тим, що ми побилися, коли виявилося, що обоє закохані в одну й ту ж саму хвойду, але то вже давно забута, нецікава і недотепна історія. Відтоді ми з Артемом ні разу не билися.
Тьомик витяг звідкілясь з‑під сидіння і відкоркував пляшку «Negra Modelo». Потім відкрив люк й підвівся над кріслом на напівзігнутих ногах, підставивши писок з бюстом зустрічному вітру. Струмені повітря залізали під комір і норовили зірвати з мого напарника сорочку.
Артем весь аж світився радістю та щастям. Він зирнув на мене крізь отвір у даху і безтурботно усміхнувся. Ліпота! Міцно тримаючи кермо, я задер голову й усміхнувся у відповідь. Оце життя! Тим часом Тьомик підвівся ще вище, наполовину висунувшись із люка, розкинув руки врізнобіч і аж замружився від кайфу. Щоки кумедно залопотіли на вітрі.
– Ти точно як Лео Ді Капріо на «Титаніку»! – крикнув я.
– Ги! – сказав Тьомик.
– Ги‑ги! – сказав я.
Трах! Бабах!!!
Тьомика висмикнуло з машини, немов морквинку зі свіжої землі, тільки ноги над дахом майнули. Пляшка пива поскакала кудись у хащі.
Чи то через той несподівано гучний відзвук удару, чи то через те, що лівий сандаль під час вильоту Тьомика зірвався з його ноги й бацнув мені по обличчю, я на якусь мить випустив кермо з рук і від переляку поплутав педалі. Двигун завив, машина понеслась ще швидше, з громовим тріском прокладаючи нову трасу в джунглях.
Зрештою я намацав потрібну педаль і таки вдарив по гальмах. Стареньке авто занесло назад на дорогу. Затим, порскаючи жалісливим вищанням з‑під коліс, джип рвучко розвернувся, перекинувся на зустрічну смугу і ввігнався задом у цупку перину нетрищ. Заднє скло розлетілось на дрібненькі скалки, і лиш тоді мотор врешті‑решт заглух.
– Тьомо, ти де?… – одними губами прошепотів я.
Кільканадцять секунд я отетеріло водив очима по салону, не розуміючи, куди катапультувався мій напарник. Потім обережно визирнув крізь обліплену листям лобову шибу на дорогу.
Прямо з‑під капота машини простягались два паралельні сліди від шин, перетинаючи трасу навскіс. Тьомик в неприродній позі розкинувся на дорозі в сотні метрів далі, тримаючи в зубах товстенний сучок. Над його тілом все ще кружляло обірване й пошматоване листя.
Я схопився за голову. Ну що за біда? Все ж було так добре, справжня ідилія! Та мій горе‑компаньйон, схоже, ніяк не може без дурнуватих пригод на свою голову.
– Ну що, – кричу йому, визираючи з вікна, – попив пивка? З вітерцем, бляха…
Однак Тьомик уже добру хвилину не ворушився і не виявляв жодних інших ознак життя. На мене раптом напосіло ядуче хвилювання, каламутні щупальці одурманююче поганого передчуття важко стиснули горло. Вискочивши з машини, я підбіг до напарника.
– Друже бобер, вставай!
Мій товариш ніяк не зреагував.
– От дідько! Артеме, ти хоч живий? Вставай, не прикидайся!
Але він не прикидався. Уже й листочки всі поопадали, а Тьомик і не думав підійматися.

3

Після ретельного огляду я виявив, що наш джип, на щастя, не так уже й сильно пожмакало після польоту крізь нетрища. Під час незапланованого прокладання траси в заростях бульдозерним методом спереду трохи погнулась решітка радіатора (сам радіатор лишився цілим і не протікав), а ззаду відвалився бампер, вилетіло скло і порозбивалися всі фари. Проте без цього ще можна їздити Мексикою, головне, як то кажуть, щоб колеса крутилися.
З виду Тьомик теж не дуже постраждав (якщо не рахувати дебелого дрючка, в якого він вчепився зубами неначе піранья і якого попри повну непритомність він ніяк не хотів відпускати). Однак, на відміну від машини, яка все ще заводилась і їхала, хлопець не реагував на жодні мої дії, ляпаси, пощипування, легенькі стусани чи постукування по колінних чашечках тощо. Тож, затягнувши свого бідолашного напарника разом із полінякою в автомобіль, я тремтячими руками завів двигуна і вихором помчав у найближче селище, аби надати потерпілому товаришеві першу допомогу.
Ситуація ускладнювалася тим, що ми встряли в цю халепу високо в горах десь на кордоні між мексиканськими штатами Чіапас та Оахака, дуже далеко від цивілізованих місць. Я чудово знав, що на добрих півтори сотні кілометрів попереду не знайти жодного великого населеного пункту, тому, підмітивши справа коло траси напівприкриту хащами ґрунтівку, яка вела кудись убік, без жодних вагань повернув кермо праворуч. Таке рішення виявилося правильним, бо менш ніж через п’ять кілометрів я на повній швидкості влетів у невелике село, що з останніх сил тулилося до прямовисної кручі.
Селище було зовсім не таким диким, як, скажімо, Санта‑Фе на півдні Чіапасу. Воно просто було страшенно бідним. Таким бідним, убогим і занедбаним, що не тільки одяг його мешканців, а навіть стіни будинків світили дірами, подекуди більшими за ті, що правили за вікна. Навколишні гори, хоч і були вкриті густою, мов пивна піна, зеленню, насправді уперто відторгували будь‑яку культурну рослину, в них посаджену, а шумливі потічки, що, неначе блискавки, зривалися з вершин і живими сріблястими зиґзаґами мчали вниз у долину, на такій висоті були ще надто малими і надто бурхливими, аби в них могла водитися велика риба. Через це запаморочливо красиві й грізні гори Оахаки у дійсності є диким і зовсім негостинним місцем. Зубожілі селяни виживають лише завдяки тому, що тримають нечисленні отари кіз та овець, яких випасають у вузеньких улоговинах високо посеред скель, а також плетуть різнокольорові килими, рушники та ковдри з овечої вовни, які продають небагатьом туристам або ж нахабним перекупникам з Мехіко. Багато хто з них, втративши надію, виїхав на заробітки в США чи Канаду…
Гуркіт двигуна впереміж з моїми переляканими воланнями (Тьомик так і не приходив до тями) розторсали половину селища. Насуплені й роздратовані через те, що їх відірвали від заслуженої післяобідньої сієсти, оахакські хуторяни неохоче вибиралися з понурих облуплених халуп. Одначе щойно перші селяни запримітили, як я витягую із заднього сидіння свого непритомного напарника, їх неначе підмінили. Кілька чоловік одразу кинулись мені на допомогу, обережно перебравши на свої руки Тьомика, якась жіночка принесла глек з крижаною джерельною водою і, щось безперестану розчулено примовляючи, збризкувала обличчя мого напарника, а двоє чоловіків, обережно розтуливши щелепи, нарешті видобули гілляку із закривавленого Артемового рота. З розбитих губів сочилося кілька тоненьких цівок крові. Один з мексиканців, доволі приємний на вигляд хлоп років тридцяти, вибігши на середину дороги, скеровував процесію з бездиханним тілом до широко розчинених дверей свого будинку. Не минуло й хвилини, як мого напарника, наче якогось древнього єгипетського фараона, притарабанили на руках всередину приміщення.
Високий і статурний індіанець, певно, хазяїн цієї халабуди, допоміг мені вкласти товариша на примітивне дерев’яне ліжко, застелене м’якою периною. Допитливі горяни тісною ватагою обступили лежак, з сумом розглядаючи бліде Артемове обличчя, однак господар тут‑таки випхав їх надвір, час від часу сердито покрикуючи на кількох надто цікавих односельців, що намагались було лишитися в кімнаті й поспостерігати, що далі буде. Тим часом стара індіанка, та ж сама, що спорскувала Тьомикове лице водою, притягнула звідкись мідний тазик з водою і зробила постраждалому марлевий компрес. Після того вона обережно стягла з мого напарника одяг і натерла його якоюсь пахучою субстанцією.
Я підійшов до товариша і помацав пульс. Серце кволо, але ритмічно буцкало. Його удари нагадували цокання годинника, в якого сідають батарейки. Тьомик був живий, але чомусь вперто лишався непритомним.
Зрештою довгов’язий індіанець взяв мене під руку і акуратно випровадив з кімнати, пошепки пояснивши, що для мого напарника зараз головне – це тиша та спокій. Я кинув останній зажурливий погляд на Тьомика і слухняно вийшов надвір.
– Що з ним трапилося? – співчутливо спитав якийсь селянин, коли я вибрався на вулицю.
Я збрехав, що Тьомик упав з дерева і, планеруючи, перечепився зубами за гілляку. Ця страхітлива вість миттю рознеслася селищем, в результаті чого за півгодини коло хати, наче перед мавзолеєм, вистроїлась вервечка людей зі співчутливими мінами на лицях та чималенькими кошиками й клунками в руках. Кожен підходив до мене, вручав свої скромні дари і, ледь не плачучи, висловлював Тьомику щирі співчуття. Хуторяни несли, хто що тільки міг: фрукти, якісь гірські ягоди, печену картоплю, яйця, свіже молоко і навіть тканину для примочок. Мені почало здаватися, що ми ненароком заїхали в якусь утопічну християнську общину, що протягом століть лишалася відірваною від жорстокості і меркантильності решти цивілізованого світу. Проте життя ще змалечку привчило мене: ніщо в цьому світі не дається просто так, а за дармові бакшиші часто доводиться платити подвійну ціну. Тому поволі в моїй голові зародилася колюча підозра, що насправді це ніяка не християнська община, а зачахле кодло язичників, котрі навмисне відгодовують мого Тьомика, щоби потім… ну, скажімо, принести його в жертву! Можливо, думав я, навіть разом зі мною! Тому я вирішив подвоїти пильність і перестав дякувати за подарунки, проводжаючи кожного нового мексиканця безжальним і грізним поглядом. Утім, вловивши невдоволення та підозру в моїх очах, горяни, певно, подумали, що чимось не догодили мені, і почали нести ще більше гостинців.
Так минула ніч і весь наступний день. Увесь цей час я, наче відданий пес, не відходив від ложа мого напарника.
Надвечір другого дня Тьомик нарешті прийшов до тями.
– Як ти, чувак? – тихо спитав я, помітивши, що Артем розплющив посинілі очі.
Тьомик поворушив затерплим язиком і кволо прохрипів:
– Цотири…
– Що чотири? – не зрозумівши, перепитав я.
– Узе цотири, – повторив Тьомик і відкопилив верхню губу.
Я з останніх сил стримався, щоб не скривитися. Таки точно, вже чотири… гарних таких дірки між зубами. Хоча, як подумати, мій компаньйон ще легко відбувся, позаяк при швидкості у сотню км/год могло півщелепи знести. Запросто.

4

Наступного дня Тьомик уже міг вставати з ліжка, хоча слід відмітити, що його нижня щелепа ще не до кінця відновила свої функціональні якості, – вряди‑годи її заклинювало, внаслідок чого мій напарник втрачав здатність членороздільно висловлювати свої думки, натомість починаючи похнюплено й рахітично хрюкати. Щоразу мені доводилося вправляти щелепу потужним хуком справа. Проте найгіршого – струсу мозку – як мені тоді здавалося, Тьомику вдалося уникнути.
Після обіду з метою пришвидшити процес реабілітації я витягнув Артема на невелику прогулянку в прилеглий до високогірного хутора кипарисовий гай.
Все селище на чолі з індіанцем та його старою матір’ю, які прихистили нас у своїй нужденній халабуді, сердечно вітали щасливе зцілення мого напарника. Зустрічаючи нас на вулиці, аборигени кидалися навперейми, приязно посміхалися, тиснули нам руки і настирливо запрошували випити з ними кави. За останні кілька днів моя підозріливість практично повністю зникла (хоч я все ще не міг повірити в таку нечувану безкорисливість, зовсім не властиву виду Homo Sapiens), тому я радо приставав на їхні запрошення, приносячи цим велику приємність мексиканцям. Майже кожен такий похід на каву завершувався смачнючим обідом чи вечерею з бобів, картоплі, м’яса, фруктів та вина.
– Дивні люди, – не переставав я дивуватися, обома руками наминаючи наїдки, – надзвичайно дивні люди. І оце, Тьомо, все просто так! Без‑плат‑но! Уявляєш? Поки ти лежав без пам’яті, вони тобі, мабуть, вагон їдла понаносили. Я й досі не можу зрозуміти, в чому тут заковика. Щось з цими аборигенами не так.
Тож я зосереджено жував, відчуваючи, як шлунок роздувається, немов повітряна куля, а наївні селюки все підносили й підносили нам прості, але такі смачні мексиканські страви.
Одного разу після особливо ситного обіду я попрохав у хазяїна, що пригощав нас, склянку «Кока‑Коли». Я бачив кілька банок у крихітній дерев’яній крамниці на окраїні селища, тому не думав, що з цим можуть виникнути якісь проблеми. Втім, індіанець знітився, потупив погляд і понуро попросив вибачення:
– Пробачте, сеньйоре, але для нас «Кола» – це нечувана розкіш. Завозять її рідко, а тому коштує вона надзвичайно дорого. Я можу запропонувати вам молока або звичайну воду, – мені здавалося, що ще зовсім трохи і чоловік заллється слізьми, – а в мого сусіда є домашнє пиво. Підійде?
Я кивнув, мовляв, давайте хоч пиво, а тоді повернувся до свого напарника і пробурмотів:
– Ото вже голота. Вперше бачу, аби банка «Коли» вважалася розкішшю.
Тьомик відповів мені сердитим сопінням.

5

Я відразу звернув увагу, що на багатьох подвір’ях, куди нас запрошували, стояли примітивні ткацькі верстати, за якими невисокі, присадкуваті жіночки з відсутнім виразом на обличчі ткали різноманітні ковдри та килими з чудернацькими сапотецькими візерунками. Творіння виходили дуже колоритними, та найголовніше – неймовірно приємними на дотик. Взагалі над створенням таких шедеврів працювала вся сім’я: старші жінки ткали, трохи молодші дівчата робили з вовни нитки, а найменші дітлахи замішували барвники і вимочували в них мотки готових ниток. Наскільки я зрозумів, така діяльність для багатьох сімей була єдиним джерелом доходу.
Дорослих чоловіків у селищі майже не було: практично всі виїхали на заробітки в Оахаку, до Мехіко чи за кордон.
Підійшовши до одного з верстатів, я слідкував за тим, як ткаля вправно просуває кольорову нитку між натягнутих волокон. Все у неї виходило швидко та зграбно, однак нитки були такими тонкими, що за півгодини роботи плахта не потовщала навіть на палець.
– Скільки часу ти тратиш на виготовлення одного килима? – поцікавився я іспанською.
Не припиняючи роботи, селянка підняла втомлений погляд на мене.
– Una o dos semanas, señor.
– І скільки ти за нього хочеш?
– Сто доларів, – не замислюючись, мовила жінка. – Часом з Мехіко приїжджають люди з великих блискучих магазинів. Їм продаю по сімдесят, але вони беруть зразу багато.
«Дорого, – подумав я, – хоча, якщо поторгуватися…» Але зразу ж відігнав від себе таку думку. Вкладати гроші в якесь шмаття? Та це ж повнісіньке безглуздя!
– Нізащо не віддав би сотню зелених за якийсь килимок для підлоги, – зневажливо процідив я українською, тереблячи в руках довжелезну виткану плахту.
Одначе мій напарник, що весь час стояв поруч, геть зі мною не погоджувався.
– Усього лиш сто доларів за таку роботу?! – вирячився він. – Це… це ж просто копійки! Максе, ти тільки глянь! – Тьомик наче й не чув моїх слів і з насолодою нагладжував рукою величезну яскраву ковдру, вкриту неймовірними зображеннями змій, ягуарів та велетенських ящірок. – Це справжній шедевр! Повністю натуральний продукт! Ручна робота!
Я лиш хмикнув у відповідь і подумав, що краще завозити сюди якийсь крам і спродувати втридорога селянам, а вони нехай тчуть свої картаті коци.
Мексиканка тим часом знизала плечима:
– Більше тут ніхто не дасть, а нам потрібно за щось жити, – вона якось винувато глипнула на мене і Артема, – земля тут дуже бідна, сеньйори. Ростуть самі бур’яни…
Загалом ми пробули в тому селі майже два тижні, поки мій напарник не відновився остаточно після травми. Було видно, що Тьомик з дня на день почував себе краще, однак чомусь постійно просив мене відкласти від’їзд. Більше того, весь другий тиждень він цілими днями невідомо де шастав, безперестану валандаючись по селищу та його околицях. Один раз я запримітив, як Артем поспішав кудись з кольоровими ковдрами під пахвою. Однак хлопець був настільки заклопотаним, що навіть не почув, як я гукав його.
Зрештою мій терпець урвався, я виматюкав Тьомика, і вже наступного дня ми повантажилися у джип (добросердні горяни на прощання притягли нам цілі ящики різних наїдків), аби продовжити свій шлях на захід у напрямку столиці штату.

6

Зовсім скоро після того, як ми залишили гостинне, але зачухане гірське селище, покажчик палива в баку скотився майже до нуля. На щастя, щойно я це зауважив, на дорозі вигулькнув знак, що за п’ять кілометрів заправка. Схоже, фортуна все ще не відвернулась від нас після того, як Тьомику заманулося полопотіти щоками посеред привільних мексиканських гір на швидкості 100 км/год.
Щойно я вирулив до підстаркуватої, наче вирізаної зі старого американського фільму бензоколонки, як машина заглухла. Я не міг стримати усмішки, бо ми спинилися акурат поруч із тримачем для двох сильно протертих шлангів, і мовив бадьорим голосом:
– Удача на нашому боці, друже! Хе‑хе! Ти тільки подивися, як ми підкотили до заправки. Якби у баку лишалося хоч на краплину менше бензину, ми б сюди не доїхали.
В цей час, розбуджений гуркотом мотора, з підсобки зринув пом’ятий невисокий мексиканець, працівник бензоколонки. Він неспішно дочовгав до авто і привітався з нами млявим кивком. Я повернувся до напарника, що сидів поруч зі мною на передньому сидінні, і проказав:
– Повний бак.
Від самого першого дня у Мексиці ми з Тьомиком раз і назавжди поділили між собою обов’язки. Я відповідаю за організаційне планування всього процесу нашої життєдіяльності, починаючи від пошуків нічлігу та вибору харчів і закінчуючи бізнесовими оборудками, в той час як мій напарник одноосібно відає фінансами. Для вас, шановні читачі, певно, вже давно не секрет, що саме Артем зазвичай бере на себе поточні витрати і тримає у себе всі наші гроші. Тож, сказавши «повний бак», я тим самим попросив напарника заплатити працівникові заправки за повний бак бензину. Втім, цього разу Тьомик сидів і не смикався, наче й не чув мене. Приземистий мексиканський роботяга застиг коло авто зі шлангом, мов статуя, терпляче чекаючи на гроші.
– Дай йому п’ять сотень песо, – повторив я, – не спи, чоловік жде!
– У мене немає грошей, – тихо‑тихо, майже пошепки промовив мій компаньйон.
Я чомусь подумав, що він не хоче розмінювати крупні купюри.
– Ну добре, – відказую, – давай тоді, скільки маєш.
– У мене немає грошей, – так само тихо прошепотів Артем.
– Що значить: немає грошей? Після гватемальської феєрії у нас мало лишитися ще принаймні кілька тисяч баксів!
– У мене немає грошей, – уперто твердив Тьомик, потупивши погляд додолу. – Взагалі немає.
Раптово я відчув неприємне лоскотання в грудях:
– Куди ти подів наші гроші?!
Мій напарник похнюплено мовчав, ще більше нахиливши голову. Мексиканець зі шлангом нетерпляче постукав у бокову шибу авто і гукнув у салон кострубатою іспанською:
– Ви там що, позасинали?
– Espere un momentito, señor! – відмахнувся я від нього, а тоді повернувся до Тьомика: – Де наші бабки, чувак?
– У мексиканців, – пробубнів мій напарник.
– У яких мексиканців?! – я поволі закипав, немов вода у чайнику.
Артем уникав дивитися на мене і, здавалося, готовий був розплакатися:
– У тих, що в селищі… ну ті, які мене виходили… і в їхніх односельчан…
– Вони їх у тебе вкрали? – я весь похолов. – Чому ти раніше мені не сказав?!
– Ніхто нічого не крав. Я їх сам віддав…
– У тебе гарячка?! – заревів я, сам себе не тямлячи від гніву. – Ти просто так запхав тим аборигенам усі наші гроші?!!
– Насправді я не просто так віддав, – Тьомик несподівано змахнув головою, гордо підкинувши чуба, а потім з гідністю доказав: – Я викупив увесь їхній крам. По достойній ціні. Вони на те заслужили!
Ось тут я не витримав. У горлі щось забулькало, я вискочив з авто, наче на крісло хтось насипав розпечених жарин, несамовито лаючись, оббіг навкруг капота і витяг напарника з машини.
– Повтори, що ти зробив?!! – горлав я йому прямо в обличчя.
– Я купив усі їхні килими, плахти й рушники. Сім штук за три тисячі чотириста вісімдесят два долари…
– Ти ненормальний! – волав я і термосив Тьомика за барки. – Ти просто ненормальний! Це ж усі наші бабки! Залазь у машину, іроде! Ми повертаємось! Ми повернемо все це дрантя і візьмемо назад наші гроші.
На якусь мить лице мого напарника осяяла іскра тріумфу.
– Як? – переможно фиркнув він, театрально обпершись рукою на капот заглухлої машини. – Як ти збираєшся це зробити?
Ну, знаєте, це було вже занадто. Я спалахнув, наче политий гасом смолоскип, і знову вхопив його за комір сорочки.
– Ах так?! Значить, штовхатимемо тачку весь шлях назад до селища, йолопе!
Зненацька Тьомик рвучко випручався з моїх рук, відступив на кілька кроків і дзвінко продекламував, сердито дивлячись мені прямо у вічі:
– Я нікуди її не штовхатиму! Чуєш, ти! Ти думаєш лише про гроші, Максе! Тобі в голові лише багатство. Але ти сам порожній, наче дзвін. Зрозумів? Ти – порожній! Ти ніколи не думаєш про людей, якщо від цього не залежить твоя вигода. У тебе камінь, Максе, камінь, а не серце!
– А хто заважає їм зайнятися справді прибутковими справами, як оце нам з тобою? – рявкнув я у відповідь. – Хай ідуть та й заробляють, гаспиди немиті! Раз вони так живуть, значить, їм таке життя подоба…
Ось у цьому місці, вдруге за весь час нашої дружби, Тьомик поліз до мене битися. Перший раз було, як я вже казав, через якусь дівулю ще в університеті.
Всіх любителів голівудських фільмів, наприкінці яких добро завше перемагає зло, а «головний‑герой‑тире‑спаситель‑світу» наклепує повне відро розмашистих стусанів головному лиходію, тут чекає гірке розчарування. Попри те, що Тьомик трохи важчий за мене, б’ється він поганенько. Наваляв я йому тоді під заправкою по самі помідори.
– Ти жалюгідний, Максе! – лопотів Тьомик, втираючи розквашеного носа. – Ти убога безхребетна потвора! Чудовисько!
Я стояв поряд, сутужно хапаючи ротом повітря і важко спираючись на джип. Бійка трохи остудила мій запал. Я почав пригадувати злиденне селище, загублене чортзна‑де посеред жовто‑коричневих скель і густої дикої зелені, і його нужденних людей, які змушені каторжно працювати за копійки і які, втім, не пожалкували нічого й жертвували останнім, що у них було, аби виявити до нас свою гостинність. Несподівано прийшло жалюче усвідомлення, що я, мабуть, таки й справді дріб’язковий, низькопробний і черствий гендляр. Мене наче холодною водою з відра обдали. «Ти жалюгідний, Максе», – відлунювалися у моїй голові, наче удари далекого дзвону, шпаркі слова мого напарника, однак тупа бараняча гордість не дозволила попросити у Тьомика пробачення.
Зрештою я підійшов до Артема і подав йому долоню:
– Вставай.
Тьомик мовчки вхопився за простягнуту руку і звівся на ноги. Затим я обернувся до працівника бензоколонки:
– Як далеко звідціля найближче селище?
– У тому напрямку, куди ви прямуєте, чи там, звідки приїхали? – уточнив мексиканець.
– Там, куди прямуємо, – не вагаючись, мовив я.
– Ну тоді кілометрів вісім‑дев’ять, – відповів після нетривалих роздумів коротун.
Я спокійно кивнув головою, а потому звернувся до свого товариша, який понуро стовбичив на обочині:
– Давай, впрягайся, чортяко, в нашого залізного коня. Будемо штовхати.
Тож ми вперлися в багажник і почали пхати джип. І пхали ми його в той бік, де банка «Кока‑Коли» вже не є розкішшю.
Мексиканець, все ще не випускаючи з рук гумовий рукав для заправки, мовчки проводжав нас здивованим поглядом…
Оахакськими килимами ручної роботи і неймовірної краси ще й досі застелена Тьомикова квартира у Стокгольмі.

26–28 березня 2009 – 17–19 січня 2010 // Київ 

Мацератор

1

Драстє! Знайомтесь – перед вами Мацератор, метис‑полукровка з трохи дивним навіть як на метиса іменем. Він – головний герой цієї історії, персона вельми поважна й респектабельна, яка, ви вже мені повірте, залишила чималий слід у наших з Тьомиком поневіряннях Мексикою. Мацератор уже немолодий. Він має світло‑сірі ящіркові очі, пружинясту ходу і відразливий запах з рота. А ще у нього дуже нехороший, місцями просто‑таки паскудно‑депресивний характер справжнього метиса, який, щоправда, непогано маскується за вдавано флегматичною та доброзичливою маскою.
Однак про це я дізнався значно пізніше, бо спочатку ми з Мацератором досить непогано ладнали.

2

Чомусь так склалося, що я не люблю котів.
Пригадую, моя тітка Валя з Феодосії якийсь час утримувала вдома цілий зоопарк всякої живності, до якого, окрім різноманітного дріб’язку на зразок папужок та хом’ячка на ймення Троцький, входили ще кіт Рижик і собака Тихон (обидва вже своє, на жаль, відбігали).
Раз на рік усе наше сімейство приїжджало до тьоті Валі на відпочинок. Так ось, щовечора, коли моя тьотя Валя поверталася додому, стомлена після довгого робочого дня, я спостерігав, як собака Тихон, заледве зачувши шкряботіння її ключа у замку, починав бігати по стінах, стрибав ледь не під стелю, пхинькав і пускав слину. Як тільки двері відчинялися, Тихон стрілою налітав на тьотю Валю, ледь не валячи її на підлогу в коридорі, і лизав їй носа, знетямлено скавучачи й метеляючи хвостом, мов пропелером.
Кіт Рижик, хитра руда морда, не гірше за Тихона вчував наближення тьоть‑Валі до дверей. Проте замість того, щоб бігати по стінах і стрибати до стелі, Рижик завжди повагом шпацирував до кухні, всідався коло холодильника і починав нявчати так, наче його не годували з минулого Різдва, а не з пройдешнього вечора. І нявчав, скотина, гордо задерши свою нахабну морду, доти, поки йому не наваляють чогось пожерти в миску.
Я розумію, що це, в принципі, ще не причина, щоб ненавидіти котів. Однак якоїсь ночі, прогулюючись по підвіконнику якраз над узголів’ям мого ліжка, той товстозадий рудий бандит примудрився скинути мені на голову вазон з улюбленою квіткою тьоть‑Валі (певно, що за його, котячою, версією абсолютно випадково). Чи то з просоння, чи то з переляку я зірвався на рівні ноги, схопив вазона і викинув його у вікно. Попри задуху вікно тої ночі виявилось зачиненим…
Коли на брязкіт скла примчалися моя мама, тьотя Валя, дядя Віталя – чоловік тьоті Валі, Тихон і Троцький, від рудого вже й слід простиг. А я стояв, сонно кліпаючи, посеред купи розбитого скла, плутано пояснюючи, якого лисого я підірвався посеред ночі і викинув нахрін тьоть‑Валіну улюблену квітку.
З тих пір у мене складні діалектичні відносини з усіма котами.
Яке це все має відношення до Мацератора? Та зовсім ніякого, окрім одної геть не вартої уваги дрібниці. Річ у тім, що Мацератор – це здоровенний, мов бугай, і тлустий, як свиня, індіанський котяра. Метисом його величають завдяки тим немислимим примхам долі, які намішали в його котячих жилах кров американських, мексиканських та напівдиких індіанських котів. До сьогодні залишається невідомим, хто охрестив котяру Мацератором. Утім, хто б це не був, слід віддати належне проникливості того хрестителя.

3

Перший раз ми познайомились з Мацератором за крок від Авраамової вілли.
Авраам Пенагос, сивочолий прим’ятий дідусь з проникливими очима майже чистокровного індіанця, стрівся нам в автобусі по дорозі до Оахаки. Жвавий такий дідусь попався. Такий, бляха, жвавий, що хоч стріляйся. Вісім довгих годин, сидячи в новенькому біло‑фіолетовому автобусі «Volvo» (наш підстаркуватий джип нам довелося продати у якомусь селі, аби нашкребти хоч якихось грошей для прожиття), який ледве клигав зміїстим серпантином, поволі видряпуючись в гори, ми з напарником змушені були вислуховувати нескінченні теревені старого. Мексиканець, схоже, знав напам’ять усі сапотецькі легенди.
Зрештою оті вісім довгих годин, протягом яких я ледве стримувався, щоб не повіситись від нудьги прямо в автобусі, минули, і за вікном показалися перші ветхі халабуди оахакського передмістя.
Перед самим в’їздом у місто дідуньо Пенагос сильно переполошився. Мабуть, переживав через те, що не встиг розповісти нам і половину своїх історій. Він чемненько поцікавився, де ми з напарником зупиняємось на ніч. Я сказав, що поки ніде. Авраам тоді сильно зрадів і заходився припрошувати нас погостювати в його віллі. Мовляв, кращого будинку не знайти на всю Оахаку.
Якщо чесно, то вибору в нас не було ніякого, позаяк грошей на пристойний готель у нас не лишилося.
– Що ти про нього думаєш? – крадькома спитав я у Тьомика. – Він тобі не здається підозрілим?
– Ти чогось боїшся? – буркнув мій напарник, навіть не подивившись на дідка.
– Хтозна… Може, він нас заманює, щоб пограбувати.
– Чувак, а у нас хіба ще є що грабувати?
…Авраамова вілла, чого й слід було очікувати, ледве трималася купи. Як повідав сам старий, збудував хату ще його дід десь у 1927 році після того, як з’їздив на кілька тижнів до Франції. Авраам або щось сильно плутав з датою будівництва, або прибріхував. Точно прибріхував, бо, дивлячись на віллу, можна було подумати, що його дід служив ще у Кортеса.
Ззовні вілла дійсно сильно відрізнялася від усіх інших типово колоніальних будинків Оахаки. Дід Авраама, певно, під впливом паризьких котеджів, збудував свою халабуду в чисто європейському стилі, і, якби не облуплені стіни, струхлявілі дошки веранди та перекошені вікна, вона справді тягнула б на найкрутіший будинок в Оахаці.
Праворуч і трохи далі за віллою здіймалась увись велика прибудова, схожа на якийсь цех чи ангар для невеликого літака, ще більше, аніж «європеоїдна» вілла, не вписуючись в навколишній істинно мексиканський пейзаж.
– А це моя фабрика, – прошамкотів дідок, примітивши мій зацікавлений погляд.
– Фабрика?
– Sі, señores. Маю невеличкий бізнес, – усміхнувся Авраам. – Скуповую у довколишніх селян м’ясні туші і продукую ковбаски.
– Зрозуміло… – прогугнив я.
І от не встиг я стулити рота, як кілька штахетин паркану прямо навпроти старого вигнулися, затріщали і вибухнули хмарою дрібних скалок. Я інстинктивно сховався за Авраамом (хоч там і не було за чим ховатися) і зіщулився. Крізь отвір у паркані виборсався пес розміром з теля і помчав прямо на нас. Як розказав потім Тьомик, він при цьому ледь не наваляв у штани. Я зажмурився і зіщулився ще більше. Втім, собацюра поводив себе якось неадекватно: замість гарчати чи гавкати він перелякано вищав.
Однак ще більш неадекватно повів себе Авраам Пенагос.
– А це – мій котик, – спокійно заявив він.
– Хто???
Собацюра, виючи, наче ракета «Союз» перед запуском, стрілою промайнув мимо нашої трійці. І лиш тоді я спостеріг, що за наляканим до смерті барбосом несеться, здіймаючи хмари куряви, огрядний сірий клубок. Клубок набирав швидкість, шипів, плювався і метав блискавки з очей, доводячи велетенського пса до істеричного жаху.
– Він охороняє мою ковбасу.
– Він… е‑е‑е… Він що?!
Відігнавши псяру на пристойну відстань, клубок різко спинився, і перед нашими очима постав нахрапистий пузатий котяра.
Кіт, мабуть, розсудив, що достатньо самоствердився на сьогодні, кілька разів зневажливо фиркнув услід гавкуну, а потім, не звертаючи ані найменшої уваги ні на нас із Тьомиком, ні на Авраама, свого хазяїна, гордо ретирувався крізь пробитий у паркані отвір.
– Це мій Мацератор, – шанобливо пояснив Авраам, кивнувши услід котячій дупі, яка щойно зникла у шпарині. – Він охороняє ковбасу за моєї відсутності. Дуже розумна тваринка… Переконаний вегетаріанець.

4

Ми сиділи на веранді, пропахлій запахом добре висушеної деревини, і пили міцний зелений чай. Авраам порався коло плити, клепав нам і собі пахучі млинці з якоїсь сірої бурди. Під столом повагом фланірував Мацератор.
– Мацератор прибився до мене сам, – розказував старий мексиканець. – Нізвідки. Одного дня просто спустився з гір і влігся на веранді.
Я кивав, боязко дослухаючись, як той, хто спустився з гір, дряпає довжелезними кігтями вицвілі дошки веранди.
– Я спочатку гнав його геть, але він щоразу повертався, а згодом таки вирішив залишитись, – вів далі Авраам. – З «приданого» на котові був лиш тоненький шкіряний нашийник, на якому теліпався шматок чорної видубленої шкіри з єдиним надряпаним на ньому словом «Мацератор». Я не знав значення слова. Але кіт з радістю відгукувався на нього, тому я й залишив йому таку кличку…
Я, мабуть, вам ще не казав, що мій Тьомик – справжній гуманіст, демократ, пацифіст і завзятий активіст «Greenpeac’у». Він завше підгодовує бродячих цуциків та переводить бабусь через дорогу, де тільки бачить. І ніколи‑ніколи не матюкається. Словом, Інтелігент з великої літери. Тому він схвально кивав, коли Авраам розказував, як вирішив прихистити у себе бідного котика.
А я… Я не люблю котів як плем’я, хоча попервах Мацератор мені таки чимось сподобався. Ні про яку любов тут не йдеться, зрозумійте, просто отой його пронизливий погляд, поважна хода та вічно настовбурчена шерсть примушували мене дивитися на кота із затаєною повагою, а може, навіть з острахом. Було в ньому щось благородне. Щось від левів. Дай йому гриву трохи густішу та кілька сотень кілограм ваги, і буде вилитий голова лев’ячого прайду посеред африканської савани.
Дідуньо нарешті відірвався від плити і всівся навпроти нас із Тьомиком, поставивши на стіл миску з паруючими млинцями.
– Пригощайтесь!
– Grazias, señor! – хором відповіли ми з напарником.
Мацератор безцеремонно вискочив на стіл, Авраам підсунув йому окрему миску і накидав кілька млинців, наче повноправному членові родини. Коли я поклав до рота першого млинця і почав жувати, Мацератор зиркнув на мене таким поглядом, що я ледь не вдавився. Надалі мені здавалося, що кіт рахує кожен млинчик, який ми з Тьомиком переправили до своїх шлунків.
– Взагалі почувайте себе, як удома. Все, що бачите, – все ваше, – усміхнувся старий.
Я з вдячністю кивнув Аврааму. Тьомик непомітно штурхнув мене ліктем, мовляв, бачиш, а ти переживав. Утім, кинувши погляд на кота, я чомусь думав, що Мацератор зовсім не поділяє хазяїнової гостинності.
– Але у мене до вас буде прохання… – зненацька сказав Авраам.
– Яке? – підозріло буркнув я.
– Раз на місяць я навідуюсь до фермерів у долині на півночі штату за тушами, з яких потім роблю ковбаски. Зазвичай це займає 4–5 днів. На жаль, мої запаси м’яса у холодильниках щойно вичерпались, тому, якби це не банально звучало, я змушений залишити вас, щоб поїхати за м’ясом. Отож я хотів би вас попросити наглядати за будинком: підливати квіти, пилюку витирати і… пильнувати кота… – останні слова дідок договорив з якимось особливим притиском.
Тьомик наминав млинці. Мацератор спостерігав за моєю реакцією, достоту розуміючи, про що веде мову його хазяїн.
– Нема проблем, Аврааме. Все, що скажете, – відказав я, відчуваючи якийсь дивний дискомфорт під прискіпливим поглядом Мацератора.
– Котик трохи настирливий, – продовжив мексиканець загадковим тоном, – але ви не зважайте. Не дозволяйте йому розгулювати віллою. Його місце – вулиця і кухня. Але найголовніше: не пускайте його до ковбаси, бо… бо буде зле.
– Ви ж ніби казали, що кіт – переконаний вегетаріанець.
– Ну‑у‑у так… в принципі, так… – трохи повагавшись, відказав старий, – я його постійно переконую. Однак повторюсь: не підпускайте його до ковбаси, бо буде зле.
Забігаючи наперед, скажу, що останні Авраамові слова я потрактував геть неправильно. І саме в цьому, як розібратися, крилася першопричина усіх наступних негараздів. Я чомусь легковажно подумав, що «буде зле» котові, коли він, скажімо, переїсть свіжої ковбасятини. Тому у відповідь на Авраамове прохання я впевнено кивнув, мовляв, дідуню, не переймайтеся, все у нас з вашим котом буде в шоколаді. Я навіть припустити не міг, що, коли Мацератор нажереться ковбаси, зле буде нам .
– Затямте ще одне. Я знаю, Мацератор дуже полюбляє сидіти в моєму кабінеті чи у вітальні, – продовжив старий мексиканець. Котяра, наче тямлячи, що мова йде про нього, терся боками об руки хазяїна і безперестанку муркотів. – Але ви ж самі розумієте, котик трохи дикуватий, прийшов з лісу, тому гарним манерам не навчений і гидить, де тільки може. Тож краще далі літньої кухні його не впускати.
Я ще раз запевнив Авраама, що всі його вимоги будуть виконані.
…Наступного дня, відразу після пообідньої сієсти, Авраам Пенагос викотив на подвір’я пошарпаного синього пікапа «Nissan» з вмонтованим у багажнику білим рефрижератором і зібрався рушати в дорогу. Я чомусь почувався трохи розгубленим. Мацератор сидів на підвіконні і з якимось похмурим задоволенням спостерігав за діями свого хазяїна. Тьомик байдуже качався у гамаку на веранді.
– У холодильнику на кухні повно ковбаси. Найкраще з моїх запасів. Як кажуть, для домашніх потреб. Можете куштувати, скільки завгодно. Однак востаннє наголошую: не давайте ковбаси Мацератору ! – сказав старий, на прощання помахав нам рукою і поїхав.

5

Поки Авраам був удома, все було просто чудово. Мацератор, відчуваючи мою шанобливу прихильність, зрідка лащився до мене, поблажливо дозволяв почухати за вухом та під підборіддям, проте переважно просто не звертав на мене уваги. Тьомика кіт, навпаки, недолюблював. І це попри всебічну Артемову підтримку акцій «Greenpeace» і гуманне ставлення до всіх братів наших менших. Час від часу кіт зверхньо зиркав на мого напарника і жодного разу не дав себе погладити. Хоча до відкритої конфронтації поки що не доходило.
А потім Авраам поїхав…
У Мацератора, схоже, було чітке уявлення про субординацію серед жильців вілли. Авраам – старший, Авраам – хазяїн, уся ковбаса належить Авраамові, поки є Авраам, усі і вся підкоряються Аврааму. Якщо Авраам терпить мене й Тьомика, п’є разом з нами чай і озивається до нас, значить, йому, Мацератору, також велено терпіти нас і дозволяти себе гладити, поки руки хазяїна зайняті, скажімо, чашкою чаю.
А потім, щойно Авраам пішов, субординація порушилася. Мацератор справедливо розсудив, що старший по особняку тепер він, і почав наводити порядки.
Спочатку він підступно вкусив Тьомика за п’яту. Просто так, без видимих причин, коли мій напарник проходив повз нього. Потім намагався пробратись крізь відчинену кватирку до спальні Авраама, однак я встиг вчасно випхати його назад шваброю попри несамовите верещання і спротив. Насамкінець обурений котяра покусав і мене, пробуючи зігнати зі свого улюбленого крісла в літній кухні, а коли настав час обіду, влігся коло холодильника і почав голосно псувати повітря, безпардонно вимагаючи, щоб йому дали ковбаси. Попервах я думав, що він просто хоче їсти, може, якісь там боби чи картопельку (ну, то ж переконаний вегетаріанець як‑не‑як). Однак кіт гидливо відвертав морду від усіх запропонованих мною наїдків, продовжуючи вперто шкрябати двері холодильника з найкращими Авраамовими ковбасками.
Я стримано проігнорував його вимоги…
За годину, так нічого й не добившись, Мацератор поміняв тактику. Все пообіддя він ходив за мною слідом, скавучав, мов цуцик, терся об ноги, а коли я проходив кухнею, з розгону кидався на двері холодильника, готовий розплющитися на смерть в знак протесту проти того, що йому не дають ковбаси.
Я залишався незворушним, мов скеля…
О 6:30 вечора Мацератор остаточно втямив, що ніякими моліннями, сюсюканнями, скиглінням та іншими вишуканими благаннями ковбаси у мене не випросити. Він перестав нявкати, сердито фиркнув у мій бік і, гордо задерши кошлату голову, почимчикував на вулицю.
Чверть години його не було чути. Зате рівно о 18:45 Мацератор заліз на якесь дерево в садку, гарненько замаскувався серед листя і почав співати.
Співав він гарно, з придихом, з почуттям. Думаю, якби Філіпу Кіркорову викручували пальці обценьками, він співав би так само. Ще годину‑півтори ми з напарником не звертали на котяче варнякання уваги. Ну подумаєш, може, у нього період такий, шукає даму серця. Але Мацератор, скотина, все співав та співав, часом беручи такі ноти, що у мене все внизу стискалося і хотілося мерщій бігти в туалет. За кілька годин він розспівався, і його арія перестала скидатися на жалісливе дитяче ниття, більше нагадуючи ревище сирени, що повідомляє про наліт бомбардувальників, з вкрапленнями рику пораненого африканського буйвола. І що найгірше – він ні на мить не спинявся.
– Слухай, – сказав Тьомик, затикаючи вуха ватою, – як він може так горланити? Бісова потвора! Геть без передиху. Ні, ну прямо як кіборг якийсь! Він що, весь цей час через анальний отвір дихає?
Я відповів мовчанкою і взяв собі теж трохи вати. Виття Мацератора починало реально діяти на нерви.
Час тягнувся повільно, мовби засохла жувальна гумка…

6

Настала ніч. Я тримався. З останніх сил. Але Тьомик, мій інтелігентний друзяка Тьомик не витримав. Приблизно о першій ночі він зірвався з ліжка, підлетів до вікна, розчахнув навстіж і закричав, як ненормальний:
– Твою мать! Твою мать! Твою ма‑а‑ать, курва!!! Коли ж ти вже охрипнеш там, пекельний виродку?!!
Мій напарник важко дихав і тримався руками за голову. Випадок, самі розумієте, був надзвичайний, позаяк дуже рідко доводиться чути, як мій компаньйон так сильно матюкається.
Мацератор на хвильку затих, неначе дослухаючись, що йому прокричав мій товариш. Але за мить, напевно, розцінивши Тьомикове верещання як бурхливий вияв захоплення його вокальними даними, котяра знов взявся співати. З ще більшим, ніж раніше, завзяттям.
Я давно вже не спав. Я взагалі за ту ніч майже не склепив очей і чув, як Артем в істериці перевертає і трощить меблі у своїй кімнаті, викрикуючи всяку гидоту на адресу Мацератора. Я пролежав ще хвилину, дедалі більше переживаючи за психічне здоров’я свого компаньйона, а тоді вирішив, що треба вживати рішучих заходів.
Взувши капці, вийшов на вулицю. Мацератор, неначе мавпа, сидів на дереві. Співав. Крутив туди‑сюди хвостом від натуги. Я без особливих зусиль відшукав дерево, на якому він здійснював свою акцію протесту.
– Ну, добре, добре! – гукнув я. – Перестань какофонити і злазь! Я готовий домовлятися.
Мацератор замовк і зацікавлено глипав на мене крізь листя. Кілька секунд його очі моторошно відсвічували у темряві, а потім зникли. Затим пролунав шерех листя, шкрябання кігтів по дереву, і я побачив, як на мене спускається товста й пухнаста котяча задниця. За кілька секунд котяра зістрибнув на землю і поважно почвалав до кухні.
Я покірно чеберяв слідом за Мацератором.
– Тьомо, ти тільки не спускайся на перший поверх, поки я проводитиму переговори! – про всяк випадок гукнув я.
– Гнида! – закричав Тьомик з вікна спальні і пожбурив навздогад яблуком у садок.
– Фир‑фир‑р‑р! – зашипів Мацератор, відчувши, як щось велике бебехнулося неподалік.
– Тьомо, не провокуй ескалацію конфлікту! – зарепетував я.
– Гнида! – ще раз прокричав мій напарник і з хряскотом захлопнув вікно.
Упевнившись, що йому більше нічого не загрожує, Мацератор тріумфальною ходою вступив до кухні.
– Ну, які будуть ваші умови? – звернувся я до нього.
Кіт підійшов до холодильника з м’ясом та ковбасою, всівся на підлогу і кілька разів недвозначно шкрябнув дверцята.
– Тільки не думай давати йому ковбаси! – донеслося згори приглушене волання Тьомика.
– Та дідько з нею, з ковбасою! – кричу я у відповідь. – Скажемо Авраамові, що це ми з’їли. Спишемо на свій рахунок.
– Задоволення вимог терористів ще ніколи не призводило ні до чого доброго! – загорлав Тьомик, не висовуючись з другого поверху вілли. – Не забувай, що нам казав старий.
– Що ти пропонуєш? Слухати до ранку цього Паваротті?
– От паскуда! – у відчаї вилаявся Тьомик.
Мацератор уважно слухав наше перегукування, нервово сіпаючи хвостом. Його очі зловісно висвічували, випромінюючи справжню тваринячу лють і, хочете вірте, хочете ні, якусь надприродну зверхність.
Зрештою, стараючись не зазирати в ті очиська, я підійшов до холодильника. На всяк випадок відсунув ногою кота подалі, щоб постійно бути поміж ним та м’ясом. Затим різко розчахнув двері. Ніздрі залоскотав дух свіжої ковбаски зі спеціями. Мацератор підібрався, наче пантера, що готується до фінального стрибка на вистежену жертву, нашорошив вуха, замолотив хвостом об підлогу, але… не рушив з місця. Я схопив найменший шматок, який устиг нагледіти (всі інші були просто гігантські), і хутко захряснув дверцята. Кіт забурчав і втупився у мене здурілим поглядом. Здавалося, він міг би перегризти горлянку за той шматок ковбаси.
Діставши з полиці дошку для нарізання салатів, я відкраяв чималий шматок.
– На, тримай, чучмеку! І надалі поводь себе чемно.
Мацератор на льоту вхопив шмат, розвернувся і, не подякувавши, задріботів геть з кухні. За мить його сіра шубка розчинилася в темряві саду.
Не знаю чому, але я старанно зачинив за ним двері на всі замки.

7

Ніч минула без пригод.
Зранку кіт кудись запропастився. Щоправда, я не вельми тим переймався. Вчорашньої порції м’яса нормальному коту мало б вистачити на тиждень. Утім, Мацератор, котячий метис, не був нормальним котом.
Під час сніданку Тьомик сидів надутий, мов павич, сердито кліпав опухлими очиськами і майже не розмовляв зі мною. У повній тиші ми з обох рук наминали смачнючу Авраамову ковбасу. Важко, ой, як важко бути в такій хаті вегетаріанцем.
Лиш раз мій напарник буркнув до мене:
– Де цей виродок?
– Зараз, мабуть, нажерся і лежить десь під парканом, ледь дихаючи, не маючи сил навіть лапою поворухнути.
– Сумніваюся… Дарма ти дав йому ковбаси, – похмуро мовив мій напарник, підозріло зиркаючи на відчинені двері кухні.
– Та біс із ним! Нехай подавиться! – прогугнив я з набитим ротом.
За півгодини, відчувши, що більше не здужаю заштовхати в себе ні грама ковбаси, я почвалав нагору чистити зуби.
Аж ось, щойно я запхав зубну щітку за щоку, знизу, з кухні, долинув кошмарний, нелюдський вереск. Хтось лементував, надриваючи горлянку, так, наче його киянками по голові дубасили. Кілька секунд я не ворушився, тупо пережовуючи зубну щітку і витріщившись на власне перелякане відображення в дзеркалі. І лишень коли вереск остаточно припинився, я вийшов із заціпеніння й помчав сходами вниз на кухню.
Те, що я там побачив, навіки вкарбувалось у мою пам’ять…
Уявіть собі, хлопці, влітаю я, значить, на кухню і бачу, як на столі стоїть Тьомик у протигазі та шльопанцях, весь обмотаний скатертиною, заляпаний по лікті кров’ю, і колошматить ковбасою Мацератора. А Мацератор, неначе канатоходець, балансує на розчиненій дверці кухонної шафки, шипить, махає одною лапою і старається ухилятись від ударів.
– Бляха, відпусти кота! – закричав я.
Побачивши мене, мій товариш аж підскочив від несподіванки. Кіт теж сильно смикнувся і важко гепнувся з дверцят на стіл.
– Що тут робиться?! – вирячив я очі.
– Бу‑бу‑бу! – відказав Тьомик, труснувши протигазним хоботом.
Мацератор, скориставшись тимчасовим затишшям, миттю зіскочив зі столу, скривджено нявкнув і сховався у мене між ногами.
– Що це все означає?! Хто кричав?
– Бу‑ба‑бу! Бу‑бу‑у‑у! – сказав мій напарник і тицьнув ковбасою на кота.
Мацератор ще раз пронявчав щось на свій захист.
– На фіга ти бив кота ковбасою?
Тьомик ще раз попукав протигазом і замахнувся шматком ковбаси в бік кота. Мацератор зашипів, але за мить, наче похопившись, жалібно занявкав і тернувся об мою щиколотку. Потому котяра позіхнув, насупився і ображено почвалав надвір. І тільки тоді Тьомик наважився стягнути з голови протигаз і прокричав:
– Я не бив, я захищався!!!
– Ти що, здурів?! – почав я, але тут же затнувся.
У мене склалось враження, що за той час, поки я чистив зуби, мого напарника разів двадцять протягнули обличчям по асфальту. Лице кровило, заляпуючи його груди кров’ю.
– Та ні ж бо! Ти що, не розумієш? Він перший почав!
– Хто він ?
– Мацератор!!!
Я таки ні чорта не зрозумів. Хвилину чи дві, ввімкнувши макітру на повну, намагався віднайти логічне пояснення почутому та побаченому, але всі спроби потерпіли фіаско. Тоді моя увага переключилась на сірий гумовий протигаз, який Тьомик і досі тримав у руках.
– Звідки ти взяв протигаз?
– Лежав у стінці холодильника.
Я почухав голову. Що за маячня? Може, це якийсь дурнуватий сон?
– Так! Ану давай викладай все від самого початку і по порядку, – скомандував я, дивлячись, як тремтять руки в мого напарника. – Що трапилося, коли я пішов у ванну?
– Прийшов Мацератор…
– Сам?
– Сам.
– А хто тоді кричав?
– Я… – тихо відказав Тьомик.
– Стоп, – я мотнув головою, – давай ще раз спочатку.
– Ну, ти пішов, а я саме дістав з холодильника черговий шматок ковбаски, – зривистим голосом продовжив розказувати Тьомик, – і тоді цей кошлатий монстєр вискочив на стіл і посунув прямо на мене. А потім… потім…
– Що потім?
– Уявляєш, він підійшов впритул і безцеремонно спробував запхати носа в мою миску! В мою миску!!
Я прицмокнув язиком. Але все ще нічого не розумів.
– Але я, бачить Бог, не хотів конфлікту, – переповідав далі мій напарник. – Я готовий був домовлятися. По‑доброму. Я дуже лагідно сказав йому: «Кицька! Кицька!»
– Він же ж кіт, а не кицька!
– Та яка, на фіг, різниця?!! – істерично загорлав Тьомик. – Він все одно не розуміє української!
– Добре. Не гарячкуй. Що було далі?
– Ну, і акуратно відсунув його від тарілки…
– Ой… – прошепотів я.
– Ага… – прошепотів Тьомик і боязко зиркнув на прочинені двері. – Монстєр вправно проліз під моє рукою і вихопив з миски найбільший шматок ковбаси. Я подумав, ну це ж треба – таке нахабство. А тоді, значить, простягаю руку, щоб забрати той шматок назад.
Я здригнувся, пригадавши учорашній звірячий вираз в очах Мацератора.
– Ну, це вже просто капець…
– Нє, – мотнув головою мій напарник. – Капець почався після того, як я таки вирвав ковбасу з його зубів, – впівголоса договорив Тьомик, а тоді пояснив, опустивши очі: – Він почав битися.
– Хто?!
– Мацератор!! Ну ж певно, що не шматок ковбаси! Причому не на життя, а на смерть…
На підтвердження своїх слів Тьомик прибрав з лиця рушника, яким під час розмови затуляв обличчя, трохи задер підборіддя і повільно покрутив головою в різні боки, показуючи мені пошматовані щоки та носа, які ще й досі юшили кров’ю.
– Ти впевнений, що це був він ? – перепитав я, визираючи крізь вікно кухні на подвір’я.
Мацератор, наче й не було нічого, спокійнісінько розлігся на моріжку перед домом, підставивши надуте пузо сонцю й облизуючи одну лапу. Такий собі милий котик на післяобідній сієсті.
– Так!!! – заверещав Артем.
– І він… він зробив це  лапами?
– Ні, знаєш, пішов узяв у садку лопату і відлупцював мене нею!
Судячи по стану Тьомикової фізіономії, остання версія цілком могла мати місце. Однак, дивлячись на кота, який мирно дрімав на осонні, час від часу чухаючи за вухом лапкою, я просто не міг повірити, що оця пухнаста п’ятикілограмова тваринка змогла так  поколошматити вісімдесятикілограмового мужика.
– А протигаз? – я все ще продовжував допитуватися.
– Я забув перед тим зачинити дверцята холодильника, – винуватим тоном пояснив Артем. – Той монстєр скористався тим і зразу заскочив всередину. Я здуру поліз слідом рятувати Авраамову найкращу ковбасу. Ось там і натрапив на протигаз в боковому відділенні дверцят… Побачивши, як я сунуся слідом за ним, Мацератор кинувся у контратаку, кілька разів укусив мене за носа, ледь не відірвав мені вухо, в результаті примусивши поспішно відступити на стіл. Але перед тим я в останній момент встиг хапонути до рук найбільшу ковбасу, до якої тільки дотягнувся, й натягти протигаз і почав відбиватися. Далі ти вже знаєш…
У цю ж мить з садку долинула небувала суміш хрюкання, схлипування, писку і вереску. Роздосадуваний провалом операції по захопленню стратегічних запасів ковбаси, Мацератор виліз на дерево і знову почав співати. Тьомик знесилено з’їхав під стіл…

8

Мацератор співав цілу ніч. Я ходив до нього на переговори, Тьомик кидався в нього яблуками, динями і цеглою, намагаючись збити з дерева, але нічого не помагало. Схоже, бісовий котяра поставив нам ультиматум: або він, або ми.
Вночі мені таки вдалося трохи подрімати, одначе зовсім недовго. Рано вранці, ще далеко до шостої, коли я врешті‑решт адаптувався до безупинної котячої опери за вікном, поринувши у тривожний сон, мене розбудив грім пострілу з Тьомикової двостволки. Отої, що ми ще в Канкуні купили в якогось перекупника з вулиці і з якої потім Тьомик пальнув по заставі гватемальських прикордонників.
Котячі крики різко припинилися…
Я відразу прокинувся і все зрозумів. Навіть не знаю, чи я більше зрадів, чи перелякався. Якось негарно воно виходить: за той час, поки Авраам тинявся по своїх справах, ми пристрелили його кота. Та ще й не простого, а переконаного, бляха, вегетаріанця.
Тож після пострілу запанувала цілковита тиша. Не чути було ні кота, ні Тьомика. Я навіть грішним ділом подумав, чи то, бува, не мій напарник з горя застрелився, а Мацератор просто слухає і дивиться, якого дідька тому дурному дядьку щойно знесло півголови. Відтак я скочив на ноги, взув капці і мерщій почовгав до Тьомика у спальню виясняти, що там все ж таки сталося.
Артем, на щастя, виявився живим. Стояв коло вікна, приклавши двостволку до плеча, і жодним чином не відреагував на мою появу. «Оскільки мій напарник живий, значить, мертвим має бути кіт», – логічно подумав я.
– Ти убив його, – кислим тоном констатував я.
Тьомик захитав головою, не відводячи рушниці від садка і ока від цівки прицілу.
– Ця тварюка набагато хитріша. Він десь тут, я знаю…
– Не варто було з ним так. Ми все ж таки гості, чувак. Ти не подумав, що скаже Авраам, коли повернеться?
– Авраам нам ще подякує, – просичав Тьомик.
Я зітхнув.
– Лягай спати. Як розвидниться, підемо шукати тушку. Треба буде поховати кота до приїзду Авраама.
Зненацька з даху десь прямо над нашими вухами залунало, наче сирена:
– Мя‑а‑а‑у‑у‑у! У‑у‑у! У‑у‑й‑я‑а‑а‑а!
Скажу чесно, навіть у мене коліна підігнулися. А мій напарник – то взагалі ледь не сказився. У відповідь він дико, просто нелюдськи заверещав:
– А‑а‑а!!! – а тоді задер дробовика вгору і гахнув з обох стволів.
Дробини чорними краплями вп’ялися в дерев’яну стелю, не завдавши ніякої шкоди котові. Мацератор нахабно продовжував горлати прямо над нашими головами, розуміючи, що на даху нам його ніяк не дістати. Тьомик схопився за серце, захрипів і без пам’яті гепнувся на підлогу. А потім знову запала мертвецька тиша…
Повна безмовність, якийсь такий нереальний, ефемерний спокій тільки підсилювали моє хвилювання. Я крутився навсібіч, очікуючи підступного нападу. Тьомик у напівпритомному стані лежав на підлозі, час від часу смикаючись. Виття Мацератора принаймні видавало його місцезнаходження, тоді як цілковита тиша гарантовано означала підготовку чергової каверзи, примушуючи серце цокотіти швидше.
Пройшло скількись часу, і з веранди долинув негучний брязкіт потрощеного скла. Я миттю все розкумекав, вихопив у Тьомика дробовика і безстрашно помчав донизу. До мене потроху почало доходити, що Авраамові слова «не давайте ковбаси Мацератору » несли в собі набагато глибший підтекст.
…Я не маю уявлення, як він відкрив холодильник. Однак відразу зрозумів, що тепер уже точно буде зле . Двері морозильника були розчинені навстіж, повсюди на підлозі веранди валялися шматки м’яса. А в самому центрі на обідньому столі лежав на спині наш переконаний вегетаріанець і всіма чотирма лапами запихав у себе ковбасу. Немов удав, не пережовуючи.
Побачивши мене в проході, Мацератор скочив на лапи, зашипів і забулькав, наче масло на гарячій сковорідці. Його спина вигнулась немислимою дугою, шерсть настовбурчилася, очі несамовито блищали. Я позадкував, інстинктивно виставивши розряджену двостволку перед собою. Одначе котяра вирішив за краще поки що не встрявати в бійку. Принаймні не зараз. Схопивши найбільший шматок ковбаси, він вискочив з кухні через розбите вікно і помчав геть з подвір’я.
Було б добре, якби історія на цьому закінчилась і конфлікт вичерпався. Але опівдні Мацератор повернувся. І вже не за ковбасою. Уже просто так.
Спочатку я довго не міг розібрати, що то воно таке шкрябається у мене за стінкою. Коли я зрозумів, що там проходить димохід від каміна, розташованого на першому поверсі, було вже пізно. Глухий звук падіння та радісно‑переможний вереск сповістили, що Мацератор пробрався у наші тили, до святая святих – Авраамового кабінету.
Тьомик, який до цього часу вже оклигав, несподівано взяв командування в свої руки.
– Двері! Двері!!! Закриваймо двері! Його треба локалізувати всередині вілли!
Спотикаючись і не тямлячи себе від страху, ми понеслись вниз захлопувати двері.
На першому поверсі вілли було п’ять кімнат: кухня, вітальня, робочий кабінет старого мексиканця та дві спальні. Кабінет, куди здійснив висадку Мацератор, сполучався трьома дверима з кухнею, вітальнею та однією зі спалень. Якимось дивом нам пощастило захряснути усі двері перед тим, як Мацератор зрозумів, що його взяли в облогу.
– Що далі? – питаю я.
Тьомик стенув плечима:
– Триматимемо в оточенні, поки не здохне з голоду.
Я скептично хмикнув. Беручи до уваги те, скільки ковбаси запхала в себе ця тварюка за останню добу, голоднечею ми його не подужаємо.
– Слухай… – зрештою прошепотів я, віддихуючись та все ще підпираючи плечем двері. – Авраам же просив не пускати його всередину вілли.
– От же ж… – далі мій інтелігентний друзяка грубо вилаявся. Так грубо, що навіть не переказуватиму.
Зненацька він приклав палець до губ і притиснувся вухом до дверей.
– Що там? – шепотом спитав я, перелякано кліпаючи очима.
Судячи по звукам, у кімнаті творилося щось страшне.
Тьомик прочинив двері. Потроху, притримуючи двері руками, я зазирнув до кабінету… Мацератор розкачувався на люстрі, співав бойових сапотецьких пісень і на льоту срав прямо на робочий стіл Авраама.
Все. Це стало офіційним оголошенням війни.

9

– На, – прошепотів Тьомик і простягнув мені протигаз.
Я співчутливо зирнув на нього.
– На кухні є ще один, – заспокоїв мене напарник. – Здається, я знаю тепер, навіщо Авраам їх там тримає.
Я хмикнув і недовірливо захитав головою.
– Там за морозильною камерою ще льодоруб і кувалда, – мовив Тьомик, помітивши, що я сумніваюсь. – А ще оце, – і він показав мені товстенний сірий бушлат зі слідами пазурів на рукавах та лацканах і пару грубезних гумових рукавиць.
– Ти думаєш?…
– Жодних сумнівів, – впевнено заявив мій напарник. – Чи ти гадаєш, що Авраам льодорубом грядки сапає? Цілком імовірно, в цього індіанського розбишаки час від часу трапляються «ковбасні» запої, і тоді Аврааму доводиться його «переконувати».
– Що будемо робити? – спитав я.
– Кхе‑кхе… Переконувати! Що ж іще? – рішуче проказав Артем і напнув на морду протигаз.
– А може, спробуємо поговорити?
– Без шансів, – гугнив Тьомик крізь отвір для шланга. – Ми не знаємо сапотецької, він не знає української.
Я почухав голову. Значить, таки, мабуть, доведеться переконувати.
– На, одягай, – Артем простягнув мені подряпану фуфайку і гумові рукавиці. – Не забудь протигаз. Я тебе прикриватиму.
– Е‑е‑е… Слухай, може, обійдемося без насильства? – розгубився я. – І взагалі, що мені робити?
Тьомик кивнув на табуретку, де лежала міцна біла мотузка.
– Я скрутив з вірьовки зашморг. Бери‑он ще мітлу і лови його. Ти з ним краще ладнав.
– Не хочу! – замахав я головою.
– А тебе ніхто не питає, – сердито обрубав мене Тьомик. – Або ти ловиш його і вишпурюєш з маєтку, або я пристрелю його.
– А як же «Greenpeace», любов до братів наших менших, гуманізм врешті‑решт?
– Мав я у сраці твій «Greenpeace» і всі постулати гуманізму на додачу!
Я скрушно зітхнув і погодився:
– Добре, я спробую його спіймати. Але, слухай, а що, як він вирветься?
Тьомик рішуче випнув щелепу вперед під протигазом:
– Тоді я пристрелю його.
Після цих слів мій напарник хутко змотався нагору і притяг звідти дробовика і кувалду.
– Давай, чувак! Сила з тобою! Раптом що, я тебе прикриваю.
Відтак я тремтячими руками напнув на голову протигаз, натягнув на тіло бушлат, вдягнув рукавиці. В одну руку вхопив петлю, в іншу взяв мітлу. Тьомик, закутавшись рушниками, з двостволкою під пахвою та кувалдою в правій руці примостився за моєю спиною. Одночасно, не змовляючись, ми перехрестилися. Затим з диким верещанням (більше від страху, аніж від бойового запалу) увірвалися в Авраамовий кабінет…
…Протягом двох годин бойові дії велись з поперемінним успіхом. За цей час Мацератор обірвав штору, подер на шматки всю тюль, поперекидав всі вазони і примудрився загидити навіть стелю. Тьомик кувалдою пробив одну дірку в стіні (тепер Авраам, сидячи у своєму улюбленому кріслі в кабінеті, зможе без проблем бачити, що робиться у нього на кухні), розніс на скалки стару антикварну люстру і залишив кілька чималих вм’ятин на паркеті. Я ж для себе експериментально підтвердив четвертий закон Ньютона, який формулюється так: щоб надійно зафіксувати одного п’ятикілограмового кота в нормальних умовах, недостатньо двох чоловік із сумарною масою 160 кілограмів.
Та ось нам пощастило. Тьомик, сильно‑сильно розкрутившись (наче метальник молота на олімпіаді), огрів кота кувалдою прямісінько по макітрі. У будь‑якого іншого нормального кота після такого, без сумніву, відпала б голова. Але тільки не у Мацератора. Котяра трохи здивовано подивився на Тьомика, зробив кілька п’яних кроків, голосно нявкнув і завалився на спину, наче боксер після важкого пропущеного удару. Потім він повільно задер лапи вгору і почав малювати ними кола у повітрі. Вбити ми його не вбили, хоча, слід визнати, контузило його по‑серйозному.
Я миттю зорієнтувався, що треба робити, кинувся до котяри і накинув йому на шию зашморг. Потому, скориставшись безпорадністю ворога, вдвох із Тьомиком ми прудко перетягли його на веранду.
Мацератор на диво швидко приходив до тями. Тьомик міцно притискав звірюку шваброю до дощатої підлоги, коли кіт остаточно оклигав. Побачивши, що ситуація розвивається не найкращим для нього чином, котяра заволав так, наче йому живцем лапи викручували. Напевне, надіявся, що зараз прийде Авраам і його порятує. Але в той момент його не врятував би навіть Господь Бог. Наостанок Мацератор напнувся і сердито зіпсував повітря, що, в принципі, не мало жодного ефекту, оскільки ми з Тьомиком були в протигазах.
Я показав своєму компаньйону на мигах, що треба робити, а потім прогудів:
– На газ‑два‑тги ти пгибигаєш швабгу!
Тьомик відсалютував однією рукою, мовляв, вас зрозумів, напарнику. Я відступив на кілька кроків назад, майже до порогу будинку, і прокричав:
– Газ… Два… Тги! Пуска‑а‑ай! – а тоді почав розганятися.
При моєму наближенні Артем елегантним рухом прибрав швабру і прудко вискочив з веранди через вікно. Я тим часом, набравши достатньої швидкості, вліпив Мацератору такого копняка, що він розвіяв усі стереотипи стосовно того, ніби коти не літають, по красивій параболі перелетівши паркан і приземлившись десь у кущах далеко за віллою. На добрих двадцять метрів далі від мого капця.

29 березня – 22 квітня 2009 // Київ, Гуанчжоу (Китай) 

Авіатаксі до Пуерто‑Ескондідо

1

Тьомик давно хотів з’їздити на кілька тижнів до Тихого океану на відпочинок. Я спочатку був однозначно проти, але потім, благополучно спродавши якомусь промисловику з Гвадалахари Оахакську державну електростанцію, зрозумів, що потрібно терміново кудись поїхати. Куди завгодно, аби тільки залишити Оахаку. І то чим швидше, тим краще, бо я відчував, що ще трохи – і спекотний оахакський клімат може завдати невиправної шкоди моєму здоров’ю.
Отож одного дня, розклавши перед собою на колінах карту Мексики, я видивлявся, куди можна було б податися на «вакації». Ну, скажімо, хоча б до того ж Тихого океану – щоб Тьомик не ремствував.
Тьомик запропонував рвонути в Акапулько, але я відразу скрутив йому дулю – славнозвісний курорт знаходився аж надто далеко на заході.
– Прямо під нами на півдні є ще один зовсім новий resort, – роздумував далі мій напарник. – На вид нічогенький такий. Він виріс, наче на дріжджах, за останніх десять років. Кажуть, з кожним роком стає все більш популярним.
– Який саме?
– Уатулько.
Я скрутив Тьомику дві дулі зразу.
– Я не знаю, що продають ті, хто відпочиває в Уатулько, але людина, яка щойно отримала десятивідсоткову передоплату за цілу електростанцію, не може собі дозволити нормально там відпочити.
Тьомик розчаровано знизав плечима, втомившись мене переконувати. Утім, тікати… пардон… їхати відпочивати все одно треба було. Кожна хвилина затримки в Оахаці могла нам дорого коштувати. Тож залишався один єдиний прийнятний варіант.
– Пуерто‑Ескондідо… – промовив я, постукавши пальцем по карті. – Це саме те, що треба.
Тьомик шмигнув носом і заглянув через моє плече, підозріло видивляючись крихітну цятку на карті на узбережжі Тихого океану, відділену від Оахаки потужним масивом гір.
– Хай буде Пуерто‑Ескондідо, – без особливого ентузіазму буркнув мій напарник.

2

Добиратися від Оахаки до Пуерто‑Ескондідо можна двома шляхами: машиною через гори або ж літаком у повітрі. Попри те, що мій Тьомик боїться літаків не менше за стоматологів, можливість використання автомобільного транспорту я відкинув одразу, жодної миті не вагаючись. Одного разу в Чіапасі ми з Тьомиком уже так з’їздили… З нас досить. Шлях на Пуерто‑Ескондідо скидається на заплутаний шнур від навушників, що тиждень провалялися в кишені джинсів: відстань, яку по прямій можна було б промчати за якихось кілька годин, у дійсності відбирає повний день, цілу цистерну бензину і півкілограма попсованих нервів. Подейкують, що, проїхавши один раз тією дорогою, водій ще кілька ночей підряд крутить уві сні кермо і хапається за серце, не знаходячи педаль гальма на поворотах.
Отож…
– Чувак, нам доведеться летіти літаком, – обережно, але водночас суворо й безапеляційно промовив я.
– Е‑е‑е… я… не… е‑е‑е… – сполохано забубнив мій напарник. Схоже, йому різко перехотілося їхати на відпочинок.
Але я не відступав.
– Пуерто‑Ескондідо, – повторив я розтягнутим і хрипким голосом екстрасенса, не зводячи яструбиного погляду з Тьомикового лиця. – Найближчим рейсом ми летимо в Пуерто‑Ескондідо, Тьомо.
– Не хочу!
– Треба.
Тьомик ухопився за серце, з шумом випустив повітря носом, намагаючись заспокоїти розбурхані нерви, і заплямкав губами. Зазвичай він починає отак‑от медитувати щонайменше за три дні перед тим, як здійнятися в повітря, налаштовуючи себе на належний лад і збираючись з силами перед польотом. А тут – на тобі! – доведеться вилітати за якусь годину.
– Тільки для тебе, Максе, – прошепотів він збляклими губами, помовчав трохи, а потім тихенько докинув: – Але, чувак, за це я вимагаю, щоб ти докинув мені ще дві тисячі баксів зверх тої десятки, що ти мені вже винен…
– Хм… та ти… ем‑м‑м… Ну, що завгодно, друже, – кивнув я, скреготнувши зубами. А сам думаю: я тобі це ще пригадаю, харцизяко.
Отож, здавалося б, проблема вирішена – Тьомик додає до мого боргу дві тисячі баксів, я купую квитки на літак, і ми летимо в Пуерту.
У дійсності все виявилось зовсім не так просто. В туристичному офісі на окраїні міста, куди я потяг Тьомика, щойно він дав згоду на переліт, я довідався, що регулярні пасажирські рейси на Пуерто‑Ескондідо літають виключно з мексиканської столиці. З Оахаки до Тихого океану не літає нічого.
– …нічого, окрім «Аеробукани», – провагавшись, додала огрядна жіночка‑консультант, ховаючись за вкритою пилом стійкою туристичного офісу.
– Прекрасно, – зраділо ляпнув я, – давайте нам два квитки на найближчий рейс!
– Не можу, – жіночка забилася ще глибше.
– Чому?
– Розумієте, сеньйоре, «Аеробукана» – це така штука… це щось на зразок місцевих оахакських авіаліній.
Я радісно метельнув головою, мовляв, розумію. Що ж там не розуміти? Хоча нічого я, в дідька, тоді не розумів, оскільки слово «авіалінії» викликає в мене, як і в будь‑якого іншого європейця, асоціації з безліччю сучасних високотехнологічних літаків різної дальності польоту та тоннажності, з прогонистими трапами під бортами, з довгими тягачами, які товстенними клешнями чіпляються за стійку передніх шасі, з пузатими цистернами‑заправниками та неозорими ангарами, словом, з усіма характерними рисами гігантських аеропортів на кшталт амстердамського Схіпхоля чи паризького Руассі імені Шарля де Голля.
– Але, сеньйоре, це не… як би вам сказати… не зовсім авіалінії, – після деякої паузи продовжила мадам за стійкою. – Ми радше називаємо «Аеробукану» оахакським авіатаксі… – підміна термінів відбулась настільки швидко, що я навіть не встиг запідозрити лихого. – Тому вам не потрібно квитків, ви просто йдете до Беніто і домовляєтесь про політ.
Я все ще не тямив, що білосніжних трапів і довжелезних заправників не буде, однак до мене вже починало доходити, що вибратися з Оахаки насправді не так уже й просто.
– Хто такий Беніто? – розсерджено спитав я.
– Кгм… авіатаксист…
Вона так і сказала: не пілот, не льотчик, а саме авіатаксист.
– Ну і де я можу знайти цього вашого авіатаксиста і його «Аеробукану»?
– Його ангар зразу навпроти приміщення аеропорту, – жіночка всміхнулась, зрадівши, що хоч чимось змогла нам прислужитися, і тицьнула пальцем у вікно.
Я оглянувся і подивився крізь замащену шибу на вулицю. Саме в цю мить мої ілюзії остаточно розвіялись, наче попіл за вітром, і я на власні очі побачив різницю між «авіалініями» та «авіатаксі».
– Ангар?!! Мати Божа! Я думав, це громадська вбиральня!
– Ну, в крайньому випадку – лазня, – вставив Тьомик.
Жіночка продовжувала запопадливо скалитися, вдаючи, що не почула останніх уїдливих фраз.
– Там ви знайдете Беніто і його повітряне таксі.
Ми випхалися з туристичного ларьку під гаряче полуденне сонце, але переходити дорогу не поспішали. Від ангару не долітало ні звуку, напіввідчинені низенькі бокові дверцята понуро чорніли прямо навпроти нас.
Ноги, чесно кажучи, були як ватяні. Попри задушливу спеку, яка глейким водоспадом просотувалася з розплавлених небес і розтікалася по розпеченій глині, мене морозило, а по спині та руках тупотіли мурашки. На Тьомика взагалі від страху гикавка напала.
– Ма… г‑гик… Ма… гик‑гик… Ма…
– Чого тобі? – прошепотів я крізь стиснуті зуби.
– Мама… – врешті‑решт спромігся проскрипіти Тьомик.
Та ось я рішуче метельнув головою, схопив напарника за футболку і почимчикував до офісу «Аеробукани». Мій напарник, шпортаючись і заточуючись, неохоче плівся ззаду.
Приміщення ангару, яке зсередини скидалося на звичайнісінький гараж для великого автомобіля, виявилося порожнім, якщо не рахувати кілька ящиків з інструментами, кількох каністр з авіаційним паливом та вмонтованих у протилежну стіну дюжину розкладних стільців кольору слонової кістки. Усі стільці були опущені, дійсно чимось нагадуючи пісуари.
Тягнучи за собою напарника, я прослизнув всередину і вийшов через головні ворота. Відразу за ними простиралось гладеньке поле, заросле високою травою, підперте з одного боку рідколіссям, а з іншого – оахакськими передмістями.
– Он вони, – процідив я крізь зуби і від хвилювання нарешті випустив Тьомикову футболку.
– Хто? – перепитав Тьомик, визираючи з‑за моєї спини.
– Наш авіатаксьор і його літальна установка.
У Тьомика на кілька секунд взагалі мову відібрало, як тільки він побачив авіатаксі. Відверто кажучи, я теж був далеко не в захваті і завмер у нерішучості, переминаючись з ноги на ногу.
– Ти що, з дуба впав? – зашипів мій напарник. – Я нізащо не сяду в цю літаючу домовину!
Я все ще стояв, накритий хвилею непевності. Зрештою, може, воно й на краще: якщо мене найближчим часом розшукуватимуть через аферу з електростанцією, то скоріш за все на торованих маршрутах, цебто на автостанціях та у головному аеропорту Оахаки, звідки відправляються регулярні авіарейси на Мехіко. Навряд чи хтось здогадається розпитувати про двох затурканих ґрінго в якогось авіатаксиста, який зрідка підкидає туристів до Тихого океану.
Тим часом Тьомик розвернувся і вже намірився дременути.
– Стояти! – скомандував я. – Ми летимо в Пуерто– Ескондідо! Навіть якщо нам доведеться під час зльоту бігти ззаду й штовхати в хвіст цю, як ти висловився, «літаючу домовину».
Метрах в десяти за ангаром, утопаючи в густих трав’яних хвилях, виднівся клаповухий одномоторний літачок «Cessna». Потріпані закрилки мляво звисали, наче вуха у добродушного спанієля, хвостове оперення світило кількома наскрізними дірочками, які були помітні навіть здалеку. Збоку на борту ледве‑ледве можна було розрізнити напис «AeroBucána».
Коло літака стояв… хм… як би того його краще сказати… волохатий примат з довжелезними м’язистими ручищами, в синьому комбінезоні, недбало спущеному з пліч, і аж по саму шию намазюканий мастилом. Примат якраз обмотував скотчем одну з розчалок під крилом.
– Як думаєш, ця мавпа… г‑гик… і є пілот, чи він… гик‑гик… тільки може скотч намотувати? – тихенько поцікавився Тьомик.
– Беніто? – гукнув я, проігнорувавши питання напарника.
Примат стрепенувся і зиркнув на нас з‑під крила.
– Беніто, Беніто, трясця вашій матері! – грубо озвався він. – А ви ще хто такі і якого чорта вас сюди занесло?
Ми підступили ближче. На ділі авіатаксисту було, мабуть, років 40, ну, може, 45, але від зловживання тютюном, оахакською кавою та сонячними ваннами Беніто нагадував старого діда. Утім, силою оцей дідок, вочевидь, міг зрівнятися з будь‑яким двадцятирічним хлоп’ягою.
– Ми фотографи, – не роздумуючись, вигадав я. – І нас цікавить ваш літак. Хочемо метнутися до Пуерто‑Ескондідо, познімати дорогою гори з висоти пташиного польоту, океан побачити, те‑се…
Дідок підозріло обдивився мене. Погляд у нього виявився важким, як кувалда. Мене обкотило якимось ядушливим відчуттям, наче ми не за літак домовлятись прийшли, а добровільно присунулись на допит у спецслужбу.
– Фотографи, кажеш? Папараці? А камера де, чорт забирай?
Я не розгубився і хутко дістав з нагрудної кишені свою чорну кулькову ручку.
– Во!
– Ти, певно, при народженні сильно голівкою вдарився, синку, – фиркнув мексиканець, презирливо відкопиливши нижню губу. – Це ж звичайнісінька ручка!
– Діду, без образ, але ви, схоже, геть не крокуєте в ногу з прогресом! Це найновіша розробка Пентагону! – заторохтів я. – Це супер‑нано‑цифрокамера з вбудованим супутниковим зв’язком і можливістю генерації тривимірних зображень.
– Правда?
– Ага…
– Ану покажи.
Беніто прийняв з моїх руку кулькову ручку і покрутив у руках, уважно роздивляючись. Через хвилину, багатозначно похитавши головою і прицмокнувши язиком, він з великою неохотою простягнув її назад.
– Хороша штука.
– Не те слово. Ну то як, діду? Летимо?
Беніто мовчав, все так же відкопиливши нижню губу й висолопивши кінчик побурілого від тютюну язика. Його погляд осклів, зіниці затяглись якимось туманом, через що очі сильно нагадували очі ящірки. Здавалося, що старий мексиканець провалився у спогади і у цей момент витає десь далеко від цього місця.
Так тривало зо дві хвилини…
– Діду?… – тихенько окликнув я, починаючи помітно нервувати.
– Наркоман якийсь чи шо… – тихо мугикнув Тьомик за моєю спиною.
Старигань ніяк не зреагував, хоча в темно‑агатові очі знову повернувся усвідомлений вираз. Він ще довго мовчав, переводячи погляд то на мене, то на Тьомика, то на супер‑нано– цифрокамеру, яка стирчала з моєї кишені, звабливо вилискуючи на сонці. Потім старий зітхнув і заговорив.
– Я, вашу маму, не люблю фотографів, – прохрипів він, вчепившись у мене напруженим поглядом.
«А хай тобі! Чортів старий пердун!» – подумав я.
– Діду, ми хороші фотографи. Ми геть не такі, як інші, – прожогом залопотів я, раз по раз зиркаючи через плече назад, самим тім’ячком відчуваючи, що сюди от‑от примчить «власник» оахакської електростанції (слід очікувати, трохи не в настрої) і пустить нас на корм рибкам. – І нам конче треба летіти.
Старий поклав одну руку на крило, іншу впер собі в пояс і довго роздивлявся нас із Тьомиком.
– Добре, – врешті мугикнув людиноподібний примат, – 150 баксів з кожного.
У мене відлягло від серця. Я навіть не збирався торгуватись.
– О’кей!
– Приходьте завтра зранку, – продовжив старий, – чим раніше припретеся, тим краще долетимо.
– Що значить «завтра зранку»?!! – йойкнув я.
– Що значить «краще долетимо»? – перебив мене Тьомик.
– Краще – значить краще. Ближче до обіду скелі сильно прогріваються сонцем, і вгору від них здіймаються неспокійні потоки теплого повітря. Трясе й теліпає тоді так, що можна заворот кишок заробити. Приходьте на світанні, зразу й полетимо.
– Але нам це не підходить! – ледь не завищав я.
– Ну, як не підходить – то, значить, не приходьте, – без тіні жалю розвів руками Беніто.
Мені схотілося поколошматити старого нахабу. Отак‑от взяти і гепнути чимось по довбешці. Якби я вмів літати, то, мабуть, так і зробив, а потім сів би і полетів на літаку сам. Але я стримав себе і вирішив діяти хитрістю.
– В кінці польоту я подарую вам мою супер‑нано‑цифрокамеру, – заворкотав я скрадливим голосом і підморгнув старому.
Беніто зімітував погордливу гримасу, відвернув носа і високо задер прямокутне підборіддя, усім своїм виглядом афішуючи, що він вище від оттаких‑от підлабузницьких пропозицій і взагалі увесь отой hi‑tech від Пентагону його не цікавить. Однак очі видавали старого. Попри високо задертий ніс його хтиві очиська самохіть косилися на «супер‑нано‑цифрокамеру», палаючи жадібним вогнем.
– Дивіться, – я покрутив ручкою в руках. Чорний корпус сипонув блискітками під сонячними променями. – Такого точно ні в кого немає. В усій Оахаці.
Останній аргумент, схоже, подіяв, і мексиканець зламався.
– Багаж якийсь маєте? – все ще удаючи невдоволення, спитав Беніто.
– Два рюкзаки – оце все, що з нами.
– Гроші вперед, і можете займати місця.
Я поспішив розрахуватися, поки авіатаксист не передумав, і ми полізли до салону. Зненацька Тьомик загукав:
– Що за фігня? Тут ціла гора дощок прямо посеред салону! На всіх кріслах.
– Діду, мій компаньйон каже, що там якісь дровиняки на сидіннях!
– Це для моєї mam на дачу завезти. Якщо щось не подобається, то вилазьте зразу к чортам. Ото не мав я більше клопоту, як для якихось біломордих папараці ще салон прибирати!
– Та ні, діду, спокійно. То я так, спитав… Все о’кей, ми летимо.
Беніто шустро змотався до ангару, притяг звідти відро з якоюсь темною рідиною і залив її через шланг у літак. Затим, натягнувши на голову кумедного шолома, почав розкручувати пропелера. Двигун харчав, трусився, плювався мастилом на лобове скло, але вперто не хотів заводитися.
Хвилин за п’ять, а може, й менше, пропелер нарешті розкрутився, ледь не розрубавши Беніто навпіл. Дідок, на щастя, вчасно відскочив.
– Ого! Це ж треба, лише за тридцять восьмим разом! – зраділо закричав старий і вперше за весь час усміхнувся, виставивши на показ побурілі зуби. – Вам пощастило, біломордики! Минулого тижня дев’яносто три рази прокручував, поки він завівся, а потім ще разів з десять у повітрі перед посадкою.
– Як, у повітрі?! – перелякався я.
– Та отак – прямо з кабіни, шваброю.
Я глянув перед себе. Дійсно, за кріслом пілота лежала швабра. На її кінці виднілися зарубки, схоже, сліди від ударів пропелера, коли він уже розкрутився. Я подумав, як все‑таки добре, що Тьомик не розуміє іспанської…
Літачок плавно посунувся вперед, наче жниварка, косячи траву перед собою. Злітна смуга представляла собою відносно рівну ґрунтову ділянку, розчищену від трави. Здаля її геть не було видно.
Уже перед самою злітною смугою Беніто раптом загальмував, почухав потилицю і пригальмував пропелера.
– Що таке?! – верескнув я.
– Вас не закачує? – зненацька спитав дідок, кумедно вигнувши праву брову.
– Ні!
– Точно?
– Точно!!!
– Дивіться мені. Бо я не люблю фотографів…
Тьомик хотів щось бовкнути, але я міцно стиснув під сидінням його руку, мовляв, мовчи. Нам треба будь‑що вилетіти з Оахаки.
– Нас не закачує, злітайте швидше!
– Так всі кажуть, що не закачує, а потім…
При цих словах Беніто знову піддав газу, впустивши в кабіну порцію чорного диму, і почав розказувати свою історію.

3

– У мого батька було п’ятеро дітей: Марія, Хуан, Кончіта, Маркантоніо і я. Маркантоніо був найстарший, ну, а я, значить, – наймолодший.
– Злітайте! – сердито прокричав я.
Беніто спочатку вдав, що не почув мене, але за мить втопив важіль газу до упору, розвернув носа вздовж злітної смуги і відпустив гальма.
– У ті часи, коли народився Маркантоніо, Мексика була зовсім не та, що зараз…
Літак бурхливо трясло й шарпало на вибоїнах ґрунтової злітної смуги. Гул мотора в рівних пропорціях змішувався з громовим бряжчанням розхитаних шасі та крил, які теліпались так, що, здавалося, от‑от відваляться. В цю вогняно‑металеву симфонію органічно впліталося страхітливе потріскування фюзеляжу, який плющився і вигинався, наче корпус підводного човна на критичних глибинах. Гуркіт стояв такий, що тільки секунд через двадцять я помітив (причому саме помітив, а не почув), що мій напарник скімлить від страху і намагається вистрибнути з літака, поки той ще не відірвався від землі.
Я силоміць втиснув Тьомика у крісло, а сам пристебнувся двома пасами безпеки. Навхрест.
Літак і далі набирав швидкість, розхитуючись з боку на бік. Старий пілот продовжив розказувати, перекрикуючи рев мотора.
– …не було доріг, аеродромів, електрики. На всю Оахаку був тільки один єдиний триповерховий будинок, та і той – бордель. Люди жили за своїми власними законами, заробляючи на життя важкою працею у полі. І що головне – всі рівні між собою. Звісно, був алькальд або, як це по‑вашому, староста, були й бандити, але все було по честі, ніхто нікому не заважав…
Старий підняв штурвал на себе, рулі висоти скреготнули, наче блискавки (аж я почув у салоні), і літак важко відірвався від землі. Ще кілька секунд він розчісував колесами траву, а потім, нібито хто йому дав під хвіст, різко шугонув угору. Гуркіт у кабіні відразу стишився, немов залишився на землі посеред зеленої трави, бурого глиняного пилу та чорного диму від старенької «Cessn’и».
– Але потім нам усім на голови звалилась цивілізація, – правив далі пілот. – Понаїжджало машин, дороги проклали, з’явились літаки і… фотографи. Все почало змінюватись, мінялися й люди. Хтось багатшав, хтось розорювався, але всі разом ставали злими й заздрісними, готові перегризти горлянку один одному за нещасних кілька песо. Ніхто не хотів працювати, хоча грошей хотілось усім. Утім, найгірше робилося з бандитами: вони стали вкінець безсовісними, і жадібність їх просто не мала меж. Якщо раніше злодюги крали з якоїсь гасієнди козу чи вівцю, то хазяїн міг бути певним, що до наступного року його садибу вже не чіпатимуть. Усе було по честі… – зітхнув старий. – Зате після того, як привалила ваша цивілізація, крадії могли запросто поцупити ціле стадо. З козенятами. Ще й на додачу вакероса по макітрі ціпком бухнути.
Літаком славно труснуло і жбурнуло в повітряну яму. Мотор захлинувся, крила затріпотіли, а у мене в животі запурхали метелики. Я неуважно слухав авітаксиста, потай радіючи, що кожен змах лопатей пропелера віддаляє мене від Оахаки. Тьомик з бездумним виразом приклеївся до шиби.
– Мій padre першим розкумекав, що новітнім змінам уже нічого не протиставити, – продовжив Беніто, – тому він швидко перебудувався на новий лад і вирішив по‑максимуму витягти з них вигоду. Саме тоді mi padre і заснував «Аеробукану», перші оахакські авіалінії, і навчив нас трьох, своїх синів, літати.
Я надумав спитати, чи оновлювався хоч раз з часу заснування парк літаків, але стримався.
– Ти чого не фотографуєш? – раптом обірвав свій монолог мексиканець.
Я аж надто поспішно схопився за свою ручку і почав нею клацати.
– Та я фотографую, фотографую, діду. Не переймайтесь.
– Дивись мені… – похитав головою Беніто. – Так ось, розказую далі. Після смерті батька «Аеробукана» перейшла до мене і моїх двох братів: Хуана та Маркантоніо. Спочатку справи йшли дуже добре, нема чого грішити, і гроші текли до нас рікою. Так тривало досить довго, поки якісь бандюги, бісові нахаби з гір, набравшись від вас, дурнуватих ґрінго, цивілізованості, не зажадали, щоб ми з ними ділилися. Бачте, перехотілося їм лазити по полях і в людей городину цупити, вирішили відразу грати по‑крупному. Ну ти уявляєш? Якісь дві мавпи приперлися одного вечора до Маркантоніо додому і по‑хамськи заявили, що він повинен віддавати їм половину щомісячної виручки з «Аеробукани», бо інакше спалять всі наші літаки і ангар. Маркантоніо тоді якраз завершив порядкувати в свинячому хліві і тримав у руках відро з усяким свинством. Ну, а братуха в мене ще змалечку трохи дурний на голову, тому, почувши таку заяву, нашпилив відро з усім його вмістом акурат на голову одному з парламентерів, тому, що стояв ближче до нього, а другого потовк так, що в того аж ноги роз’їхались. Прямо на очах у свиней.
Я стримано всміхнувся.
– Наступного ранку Маркантоніо знайшли на власному подвір’ї з відрубаною головою… – похмуро доказав пілот. Я мовчав, прикусивши язика, і більше не посміхався. – Хуан, середульший брат, звісно, страшенно розізлився, але не придумав нічого кращого, як звернутися в поліцію. Його тримали цілий день у відділку, після чого культурно спровадили, сказавши, що розслідування закрито за відсутністю доказів… От тільки додому він не дійшов. На світанні я знайшов його у канаві коло аеродрому з відрубаною рукою і з приколотою на грудях запискою з погрозами.
Беніто на хвильку примовк і щось клацнув на панелі керування.
– Що було в записці? – спитав я.
– Обіцянка відрубати голову кожному, хто посміє шукати та переслідувати їх у горах чи деінде… Ну а я, як ти вже, мабуть, зрозумів, виявився найбільш розважливим серед моїх братів. У поліцію я не пішов. Натомість, спакувавши наплічника, подався в гори, слідом за тими двома мартишками.
– Нащо?! – ужахнувся я.
– Вибивати з них дух цивілізації, – серйозно відказав Беніто.
– А… Ну що ж, похвально…
– Три тижні поспіль я йшов по слідах, наступаючи їм на п’яти, поки зрештою не наздогнав. Це, до речі, було о‑он там, – старий показав пальцем кудись вдалечінь, – в одній з найнеприступніших ущелин. Там у них справжнє кубло було – цілих шість бандюг. Могли місяцями переховуватись. Але всі якісь недомірки‑дистрофіки. Мабуть, цивілізація добряче по них пройшлася.
Зненацька «Cessna» знов провалилася в повітряну яму і плюхнулась прямісінько в пузату білосніжну хмару, як олов’яна ложка в тісто. Старенький літачок почав трястись і викаблучуватися, наче танцівниця, яка гицає на підмостках кабаре запальний танець живота. Мексиканець різко потягнув штурвал на себе, знову піднявши авіатаксі вище поясу хмаровиння.
– І що… що трапилося, коли ви їх нагнали?
– Ми поговорили.
– Поговорили? І все?
– Ага. Славно так побалакали. А потім я їх пообтісував.
– В якому смислі?
– В прямому. Ось цим‑от ножичком, – і Беніто витяг з‑під свого сидіння півметрового мачете, побурілого чи то від старості, чи то від «обтісування», а потім залився диявольським реготом. – Ха‑ха‑ха! З того часу бандити більше нікому шкоди не роблять, а я так і літаю… Вожу туди‑сюди фотографів…
Під нами з чималою швидкістю проносилися покаті вершини, покриті зеленню, між якими чорніли глибокі ущелини. Від океану тягнулись кавалки бокастих хмар, з трудом перелазячи через гірські хребти. Сонце світило прямо в очі, ламаючи свої промені об лопаті пропелера. Ніщо не віщувало лиха. Оахака з усіма її небезпеками лишилася позаду.
Знаєте, зрідка в мені прокидається ясновидець і я можу бачити (ну, не те щоб бачити, а швидше відчувати) недалеке майбутнє. Якісь ще невідомі науці датчики, сховані в людському організмі, повсякчас попереджають про близьку небезпеку, незважаючи на те, що жодних інших видимих ознак наближення неприємностей немає.
Невідь звідки у моїй голові сплинула дурнувата думка, що, мабуть, таки краще треба було їхати машиною.
– Глянь, який прикольний краєвид, – звернувся я до свого напарника, щоб трохи розвіяти гнітючу атмосферу в салоні, яка зависла в кабіні після Бенітової оповіді.
Але Тьомик мовчить. Він не любить літати.

4

Явні сигнали про загрозу почали надходити суцільним потоком десь на двадцятій хвилині польоту, але я, на жаль, не надав тому належної уваги. Тьомик плавно зблід і кілька разів неголосно пукнув. (Зауважте, за той час, поки наш пілот розказував свою історію, мій напарник не вимовив і слова.)
– Так, а чого ви питали, чи нас не закачує? – від нічого робити спитав я у нашого пілота.
Літаком вкотре струсонуло, він втратив кілька метрів висоти, після чого знову подерся вгору. Уже страшенно блідий, аж посинілий Тьомик зіщулився на своєму сидінні.
– Та був у мене колись один пасажир, теж, як і ви, папараці, все казав, не укачує, не укачує, собака… А потім так заблював мені ззаду пілотське крісло, що після того легше було поставити нове, ніж старе відмивати. Я зі злості того вилупка ледь з літака не викинув.
І от уявіть, не встиг старий пілот це промовити, як Тьомик відкрив рота, ну, так, начебто сказати щось збирався. Але Тьомик не знає іспанської, тому, як розібратися, говорити йому не було чого.
– Шо таке? – спитався я.
– Та все нормально, – відказав Тьомик українською, але якимось наче не своїм голосом.
А тоді без усякого попередження взявся потужно і якось по‑театральному піднесено ригати. Він так старався, що заблював не тільки крісло пілота, а й самого пілота, штурвал, і навіть панель з приборами. Щоправда, на лобове скло у нього уже не вистачило напору.
– От же ж ідіоти! – ледь не крізь сльози лаявся старий, витираючи замасленою ганчіркою висотомір і покажчик рівня горизонту. – От же ж недоноски, диявол би вас забрав! Я так і знав, що ви справжні фотографи !! Кляті жовтороті ґрінго…
– Це не я! Це не я! – горлав я щодуху, намагаючись перекричати рев пропелера і гаркання Беніто. Я був упевнений, що старий пілот зараз візьме та й висадить нас прямо тут, на висоті три тисячі метрів.
– Я вас приб’ю, козли! – кричав мексиканець.
– Діду, не треба! – розпачливо благав я. – Ми все помиємо.
Тьомик у цей час вдруге розкрив рота і почав астматично хапати ним повітря. Наче рибина, викинута на берег. Я на нього подивився і весь похолов.
– Тьомо, тільки не це! Тримайся, я тебе прошу! – слізно упрошував я. – А то він спустить нас униз без парашута!
– Не можу! – заплакав Тьомик.
Після цих його слів я вихопив з‑під крісла якусь замизкану шматину і, не вагаючись, заткнув нею рота напарнику. Позеленілий Артем окинув мене осудливим поглядом, сповненим невимовного презирства, але кляпу з рота не вийняв.
Мій напарник тримався так ще хвилин з десять. З вікна вже проглядався Тихий океан. Ще трохи, ще зовсім трохи, але… Коли Артема прикрутило втретє, не допомогла навіть імпровізована тканинна заглушка.
Сталося все настільки швидко, що я й оком не змигнув. Тьомик виплюнув з рота кляп і вихопив з моїх рук рюкзак. І поки я втямив, що він збирається робити, спорожнив увесь свій шлунок всередину… Прямо на гроші, які я отримав за електростанцію.
«А щоб ти був здоровий», – подумав я.
Артем втерся рукавом і полегшено зітхнув. Мабуть, покращало… Беніто злостиво зиркав через плече то на нього, то на мене і сердито сопів. Його лихий погляд нічого доброго не віщував.
Тим часом гори розсмокталися, і перед нами у всій красі постало іскристе плесо найбільшого світового океану. Ліворуч виднілася сіра шлейка посадкової смуги.
Після запаморочливого приземлення оахакський авіатаксист вигнав нас на вулицю і вишикував під крилом. Старий задумливо походжав з боку в бік, закинувши не плече мачете. Тьомик винувато втупився собі під ноги.
«Зараз буде обтесувати», – пронеслось у мене в голові.
– Камеру давай! – натомість гримнув мексиканець, підскочивши впритул до мене.
– Що? – я не відразу зрозумів, що він від мене хоче.
– Ти обіцяв мені камеру! – ми спопеляли один одного поглядами. – Якби не вона, я цього рогуля ще перед заходом на посадку висадив би за борт.
«Та нехай би ти вдавився», – подумав я і вручив старому ручку.
– Ганчірка й порошок для чистки в кабіні під сидінням, – безапеляційно продовжив пілот. – Відполіруєте все і ззовні, і зсередини, щоб літак був як новесенький.
– Та ми ж не… – спробував захищатися Тьомик.
– Я сказав, помиєте ще й ззовні! – гаркнув на нього Беніто. – Питання є? Немає! Задачу маєте, жовторотики. Приступайте!
Наостанок він грізно труснув перед нашими обличчями своїм півметровим мачете, закинув за щоку чергову порцію темно‑коричневого жувального тютюну і почимчикував до приміщення аеропорту, кумедно виставивши пузо наперед.
– Я не хотів, чувак, – прошепотів Тьомик, спідлоба зиркнувши на мене.
Крізь напіввідчинені дверцята «Cessn’и» виривались неперевершені «пахощі». Я спопеляв напарника нищівним поглядом, тримаючи в руках наплічник з ріденькою кашкою, яка кілька годин тому представляла собою солідну суму грошей. З рюкзака тхнуло ще гірше, ніж із салону.
– А краєвид там справді був першокласний… – ще тихіше додав Тьомик, не підводячи погляду від носків своїх черевиків.

5

Дві години поспіль, не покладаючи рук і не розгинаючи спини, ми з напарником відчищали кабіну старенької «Cessn’и». Час від часу ми переривались, щоб перепочити. Я похмуро курив цигарки, обіпершись спиною на прогрітий сонцем фюзеляж, а Тьомик похнюплено відмивав гроші і розвішував вцілілі купюри сушитися на крилах літачка.
На початку третьої години до нас підлетів розлючений Беніто, розмахуючи своїм мачете.
– Ах ви паскуди! Безбожники! Я знав, що не слід було зв’язуватися з фотографами! Хай би вам…
– Що таке, діду? – перервав я старого.
– Ця твоя камера не працює!
– Як так? Щойно працювала, ви ж бачили – ми гори фотографували!
– Не працює і все!
– Так, ану дайте сюди, – я мало не силоміць видер свою кулькову ручку з рук старого пілота.
Набравши розумного вигляду, я кілька разів клацнув ручкою.
– Ну от бачите – все працює.
Беніто не відводив від мене сердитого погляду і за звичкою тихенько пихтів.
– Не вірю! Вона ні чорта не знімає!
– Та не вигадуйте! Я ж он щойно на ваших очах склепав кілька знімків.
– Брехня!
– Я вас прошу! Ставайте ось сюди, супроти сонця, – без поспіху й поважно вимовив я, – зараз я вас сфотографую і доведу, що все працює, мов той швейцарський годинник. Знімок має вийти просто казковим! – гаркнув я наостанок, стараючись привернути увагу Тьомика.
Мексиканець слухняно розташувався обличчям до сонця і напнув груди, сконцентрувавши погляд на кінчику кулькової ручки у моїх руках. Мій напарник опинився якраз за його спиною. Сонячні промені вгризалися прямо в очі Беніто.
Тьомик щойно виліз із кабіни. Я непомітно підморгнув напарнику, він усе зрозумів і відповів мені багатозначним кивком голови.
– Приготувались! – голосно прокричав я і почав крутити верхньою частиною ручки, імітуючи настройку чіткості для об’єктива. Тьомик безшумно нахилився у салон і витягнув з‑під сидіння широченну дубову дошку. – Посміхайтесь, діду! Зараз звідсіля вилетить пташечка.
– Коли ти клацав перед тим, ніякої пташечки не було…
– А зараз буде особливий знімок, діду. З горобчиком.
Беніто схвально мотнув головою, надув щоки і ще більше розчепірив грудну клітку.
– Ось так! Правильно! Веселіше, веселіше, діду!.. – загорлав я. – А тепер – раз, два…
Тьомик навшпиньки підкрався до старого, обхопив дошку двома руками й підняв над головою.
– Три! – я клацнув ручкою.
Хрясь!!! Тьомик з усього маху хрьопнув дідка дошкою по макітрі.
І ми побігли. А Беніто впав долілиць, цвіркнувши снопами іскор із очей, й почав лаятися якимись такими іспанськими словами, що я навіть і не чув раніше.
Того дня ми з напарником бігли так, як ще ніколи не бігали до цього. Зате знімок, щоб там не казали, вийшов на славу. З пташечкою…

6

Якщо вам колись доведеться добиратися літаком від Оахаки до Пуерто‑Ескондідо, ви, без сумніву, ще натрапите на «Аеробукану» і побачите все на власні очі. Матимете щастя познайомитись особисто з Беніто, а заразом і з його терпким та колючим характером. Послухаєте історії старого про свою родину, спізнаєтеся з його шваброю і мачете… Словом, усе у вас буде добре. Єдине, про що я прошу, – не їжте багато перед вильотом. І не називайтеся фотографами.

23 квітня, 1 – 19 червня, 16–20 грудня 2009 // Київ, Стокгольм (Швеція), Флоріанополіс (Бразилія) 

Як справжні мужики в коханні освідчуються

1

Тьомик боїться літати, лікувати зуби і одружуватися в шість з половиною разів більше, ніж середньостатистична жіночка боїться всіх щурів, волохатих павуків і тарганів нашої планети, разом узятих.
Одного разу я вже писав про щось таке, і це, як ви пам’ятаєте, ні до чого доброго не призвело. На превеликий жаль, мушу нині констатувати малоприємний факт, що цього разу вийшло так само, як і минулого…

2

Після майже десяти місяців поневірянь теренами Мексиканських сполучених штатів я врешті‑решт вирішив, що з нас досить. Нав’язлива ідея займатися бізнесом на іншому континенті полишила мене. І цього разу, мабуть, надовго.
Така розважлива й толкова думка навідалася в мою макітру холодного грудневого вечора за тиждень до католицького Різдва, коли ми з напарником після всіх наших митарств потай повернулися до Мехіко і безрадісно гаяли час, вигадуючи, де б то його ще напакостити. По небу брели важкі хмари, вікно тремтіло від поривів холодного вітру. Тьомик сидів поряд зі мною, втонувши у кріслі і понуро втупившись у старенький телевізор. На «MTV» один за одними крутили передноворічні хіти з першої десятки, перериваючи їх тупими до неможливого рекламними роликами.
– Слухай, чувак, набридло все… – почав я здалеку.
Тьомик не відповів і мовчки проковтнув черговий рекламний ролик.
– Може, гайда додому? Я ситий Мексикою по саме горло.
Тепер Артем на мить відклеївся від телевізора:
– Давно пора. Це твоя перша розумна думка за останні вісім з половиною місяців.
Я зітхнув, пропустивши повз вуха останнє зауваження, затим підвівся, підійшов до телефону і набрав номер агентства з продажу квитків.
– Два квитки на найближчий рейс до Мадрида, будь ласка. Так… Так… Звичайно, влаштує… Ні, не все. Звідти – першим же рейсом до Києва.

3

Цього разу Тьомик був якийсь не такий, як завжди. Зовсім не переляканий. Швидше, дещо схвильований і надміру збуджений, наче майбутній політ вводив його в якийсь незрозумілий екстаз.
Така різка переміна в настрої сталася з моїм напарником відразу після походу в клозет. Ні, ні, я серйозно, ви не смійтеся. Ми пройшли реєстрацію в аеропорту ім. Беніто Хуареса, здали нечисленний багаж, отримали посадочні талони і посунули в зал очікування. По дорозі Тьомик відлучився, сказавши, що я можу не чекати його.
Уявіть собі, мій напарник не з’являвся майже півгодини. Не знаю, що можна робити в туалеті цілих тридцять хвилин, але то, звісно, справи Тьомика, і мене воно зовсім не стосується. Утім, після повернення з кімнати для роздумів мій напарник сяяв, точно як нова копійка. Щось аж розпирало його зсередини. Він йорзав на стільці, задумливо чухав потилицю, а потім промовив слова, яких я від нього нізащо не очікував почути:
– Так класно! Ми летимо!
– Ага… – хмикнув я.
І то був лишень початок. Що менше часу лишалося до посадки в літак до Мадрида, то щасливішим ставав мій напарник, хоча в дійсності мало би бути навпаки.
Я навіть навмисно сам змотався в туалет. Не по нужді, а так – на рекогносцировку. Все ніяк не міг розкумекати, що такого смішного можна назирити у мексиканських вбиральнях? Однак бойова розвідка на місцевості нічого не дала: мені не вдалося відшукати чого‑небудь підозрілого чи просто вартого уваги. Ще більше спантеличений, я притюпав назад до зали очікування.
Повернувся я якраз вчасно. Симпатична мексиканочка за столиком з написом «AeroMexico» щойно завершила робити оголошення про посадку на наш рейс.
У літаку взагалі почався якийсь полтергейст. Як тільки ми відірвалися від землі, збудження мого Тьомика досягло апогею. Він вертівся, як в’юн, крутив навсібіч головою і безперестану зиркав на годинника. А ще він мрійливо зітхав, час від часу дурнувато посміхався і повторював:
– Класно, правда?
Я, чесно кажучи, розгубився і навіть не надумав, що б йому Просто не міг повірити, що переді мною мій давній товариш Артем, який щойно здійнявся в повітря на літаку і якому доведеться провести в цьому літаку цілих 12 годин! Мій Артем, отой, що нормальний, уже давно мав би валятися під кріслом напівмертвим від страху.
Рівно  через годину після зльоту, коли мій напарник, здавалося, вже заспокоївся, а я помаленьку починав куняти, Артем знову зірвався і пішов до туалету. В результаті чого зник безвісти.
Спливло хвилин двадцять, перш ніж його відсутність почала здаватися мені підозрілою. Затим пройшло ще не менш як чверть години, протягом якої Тьомик так і не повернувся, і я остаточно зрозумів, що щось тут, в дідька, не так.
Відстебнувши ремінь безпеки, я встав з місця і потюпав до перегородки між салонами. Саме в таких перегородках у літаках типу «Boeing‑747» розташовуються туалети. З трьох кабінок зайнятою виявилась лиш одна, про що свідчив червоний напис «Occupied» над ручкою. Не знаючи напевне, чи то справді мій напарник, я спочатку не наважився стукати.
Утім, потупцявши на місці ще з півхвилини, я визирнув у салон. Усі пасажири в нашій секції економ‑класу куняли на своїх місцях, і до мене нарешті дійшло, що той, хто засів у єдиній замкнутій кабінці, певно, і є мій Тьомик! Я вмить підсунувся ближче до дверей і… аж занімів від жаху. З близької відстані мені вдалося розчути те, що раніше заглушав монотонний рев чотирьох двигунів «Боїнга». До мене виразно доносилось, як за дверима туалету мій напарник (а я вже не мав сумнівів, що то він) бився у страшних передсмертних конвульсіях. Артем стогнав, кректав і вив, наче з нього жили живцем викручували.
– О Боже, Тьомо, що з тобою таке?! – закричав я і загамселив кулаком у дверцята туалету.
У відповідь з кабінки долинав лиш тихий стогін та схлипування.
– Тьомо, може, тебе засмоктало, га? У цих чортових ежекторних туалетах таке часом трапляється. Тоді відпусти кнопку зливу, напружся і витягуй свою задницю! Не здавайся, чувак!
– А‑а‑а!.. А‑а‑а!.. – долинало зсередини.
– Що ж таке? Га? Що коїться?
У паніці я заметався в проміжку між клозетами.
– Ти там тримайся, друже! – врешті гарикнув я і стрімголов рвонув шукати стюардів.
Проскочивши кілька рядів пасажирських крісел, я запримітив у проході наступної секції молоденьку стюардесу, яка саме обслуговувала одного з пасажирів першого класу, і щодуху заволав до неї.
– Допоможіть мені! – я репетував так, неначе мене різали живцем.
Пасажири злякано пообертались у мій бік.
– What can I do for you, sir? – вирячившись на мене, спитала стюардеса.
– Там! Там! – лементував я, тягнучи її за руку. – Мій напарник! Розумієте, йому, мабуть, дуже погано! Він уже півгодини не відповідає мені і навіть не може відкрити двері туалету!
Стурбована дівчина задріботіла за мною в напрямку перегородки.
– Він хворіє на якусь хворобу? – на ходу спитала вона. – У нього там приступ? Треба якісь спеціальні ліки?
– Ні, ні і ні! – відрубав я, а тоді спохватився. – Ну, тобто я не знаю… Принаймні, раніше такого не траплялося.
Стюардеса вставила спеціальний ключ у отвір під ручкою і без проблем відімкнула двері. Однак це не допомогло. Дверцята туалетів у більшості літаків відчиняються всередину кабінки, аби не заважати тим, хто може випадково опинитися у проході. Це означає, що якщо хтось стоїть у кабінці в повен зріст, або ж лежить на підлозі в неприродній позі, то двері відчинити практично неможливо.
Тож коли стюардеса повернула ключ і спробувала прочинити дверцята туалету, вони, звільнившись, заходили ходуном від частих ударів зсередини. Тьомика, схоже, конкретно тіпало, і він бився об ці двері, як риба, викинута з ополонки, об лід. Я наліг щосили на білі стулки панелей, але не зсунув їх й на сантиметр, розуміючи, що відкрити їх можна, лише задавивши Тьомика.
А мій доблесний напарник тим часом не припиняв шалено стогнати і колотитися всередині кабінки клозету.
– О Боже! Він б’ється в агонії! – я все зрозумів і схопився обома руками за голову. – Врятуйте його, поки він не врізав дуба! Спасіть мого напарника!
– Він наркоман? – уточнила стюардеса.
– Ні!!! – рявкнув я. Дівуля аж присіла. Але потім я згадав чарівні гриби з Оахаки і додав уже тихше: – Ну, тобто я не знаю… – хтозна, може, чортяка, десь приховав мішечок тих грибочків.
Увесь салон, спантеличений моїми зойками, співчутливо слідкував за розвитком подій. Стюардеса помчала кудись і за мить повернулася у супроводі високого й широкоплечого стюарда. Хлоп, на щастя, попався тямущий і одразу розкумекав, що й до чого.
– Я виламаю двері назовні, і ми дістанемо вашого напарника, – рішуче мовив він.
– Давайте! Робіть, що хочете, тільки врятуйте його!
Метикуватий стюард порився у ящичках, де зберігались усякі причандали, необхідні екіпажу на борту, і витяг звідти щось подібне до сталевого лома. Він вправно підчепив дверну ручку і наліг на важіль усім тілом. Пролунав гучний тріск, після чого хисткі пластикові двері легко вивалились в салон і…
Пацани, я того ніколи не забуду…
Тьомик, спустивши до колін штани, прямо на умивальнику сумлінно перчив донью Розу, заклавши її ніжки у звабливих сітчастих панчішках собі на плечі. Вимахував її так, що цицьки по всьому туалету літали… Але це ще не все. Саме в цей момент по сходах, які вели на верхню палубу «джумбо‑джета» до VIP‑салону, стривожений тривалою відсутністю дружини, спускався дон Педро Сесіліо Рамірес, напиндючений, як шведський лось, і в спортивному костюмі «Adidas».
– Oh, Madre de Dios! Яка удача! – заревів наркобарон, упізнавши мене. – Це чи не той вахлак, який хотів продати мені пів‑Теотіуакану?!
Його шия здувалась і опадала, він рикав, наче бугай, але в його тоні не було й сліду безсилої злості, лиш якась диявольська радість та впевненість у тому, що цього разу нам не втекти. А цього разу нам, як не крути, тікати справді не було куди.
Одначе, коли донові Педро відкрилась та ж картина, яка відкрилася мені, коли стюард вивалив двері клозету, у нього, бідолахи, перекосило щелепу і на добрих кілька хвилин відібрало мову.
Щоправда, від побаченого відібрало мову не тільки донові Педро, але й стюардесі, трьом ближнім рядам пасажирів і стюарду, який висаджував двері. Так що кільканадцять секунд у салоні «Боїнга» на фоні гулу реактивних двигунів горлали тільки Тьомик та донья Роза, ніскілечки не переймаючись тим, що на них витріщається зо два десятки пар очей.
Скориставшись тимчасовим колективним збентеженням, Тьомик скінчив свою нечестиву справу, востаннє хрюкнувши так, що почули навіть пілоти авіалайнера. Його партнерша солодко застогнала, з її ніжок позлітали туфельки і загриміли по підлозі клозету. Стюард від перезбудження покосився, і якби не я, то, мабуть, впав би. А Дон Педро налився кров’ю і зробився кольором, як бурячок.
«Так, без паніки, тільки без паніки, тільки без паніки», – подумки повторяв я, намагаючись заспокоїтися, але серце калатало так, наче мало от‑от розірвати легені.
– У вас є парашути? – задкуючи, приречено поцікавився я у стюардеси, бо стюард так і не прийшов до тями після Тьомикового оргазму.
– Ні, пане, це ж цивільний лайнер. Невже ви не розумієте, ми навіть не маємо права відкривати кабіну під час польоту…
– Не треба, – сказав я, – я вам вірю. Краще переконайте у цьому отих дядів, – я тицьнув пальцем на дона Педро та Хорхе, який спустився слідом за своїм босом.
А потім я щодуху попер салоном у хвостову частину літака. Тьомик, застібаючи на ходу штани, під захопливими поглядами молодих пасажирок, під пекучо‑заздрісними поглядами пасажирів чоловічої статі й під осудливими поглядами поважних літніх жіночок майнув слідом за мною.
– От же ж козел, трясця твоїй матері! – волав я через плече тому дурневі. – Це ж треба, щоб на самому підльоті до Європи так вляпатись! Щоб ти здох, скотино! Ми ж уже майже прилетіли!
– Чувак, а куди ми біжимо? – кричав у відповідь Тьомик. – Ми ж у літаку на висоті 10 600 метрів!
Ми швидко наближались до останнього салону в економ‑класі у хвостовій частині реактивника. Переслідувачів поки не було чути – наркобарон, розуміючи, що ми нікуди не дінемось, влаштував розбір польотів своїй благовірній. Але я знав, що це ненадовго: я не мав жодного сумніву, що раніше чи пізніше дон Педро і той дебільний Хорхе полізуть в цю частину «Боїнга» шукати нас.
Зненацька я спинився, побачивши, як якийсь коротун– мексиканець копирсається у своїх речах у багажному відділенні над сидіннями, призначеному для ручної поклажі.
– О, сеньйоре! О, сеньйоре! – заволав я і підскочив до недоростка. – Ви наш єдиний порятунок. Врятуйте наші душі!
При цих словах, не звертаючи уваги на обурливе верещання мексиканця, я почав викидати всі сумки з багажного відділення і запихати їх під крісла. Спорожнивши полицю, я уважно обдивився свого напарника.
– Залазь! – зрештою скомандував я.
– Що?!
– Залазь, кому кажу!
– Я туди не вбгаюся!
– Доведеться, Тьомо!
– Ви що робите, хулігани?! – обурився мексиканський кордупель. Він стрибав навколо мене, бризкав слиною і дзявкав, наче пекінес. Зрештою я дістав з кишені сотню баксів і роздратовано запхав йому прямо в рота. Це подіяло на нього заспокійливо, і коротун заткнувся.
Тим часом Тьомик видерся на одне з крісел і забрався до багажного відділення.
– Ноги підігни! – звелів я.
Мій напарник слухняно притис коліна до грудей.
– Максе, я не хотів… – почав було Тьомик.
Я вже чув голоси дона Педро і Хорхе. Вони наближались до останнього салону в економ‑класі паралельним проходом.
– Козел, – прошипів я.
– …Максе, я чисто випадково зустрів її в аеропорту, коли йшов до туалету.
– Та пішов ти… – і я рвучко захряснув дверцята багажної полиці. Зсередини долинув страхітливий хрускіт кісток і приглушений Артемів стогін. Але іншого вибору в мене не було. Так, принаймні, мій напарник лишався живим.
Затим я кинувся до сусідньої полиці, всучив її хазяїну дві сотні баксів і знаками попрохав зробити те ж саме, що й з Тьомиком. Зайві слова могли передчасно видати моє місцезнаходження.
За мить два мексиканці, нічого до пуття не розуміючи, але підігріті хрусткими стодоларовими купюрами, повикидали з полиці всі свої сумки і захряснули мене в багажному відділенні. І впорались вони всього лиш за якусь секунду до того, як у хвостову частину літака увірвалися наші переслідувачі.
– Що за чортівня? – вилаявся дон Педро, уважно обдивившись навкруг. – Куди вони подівалися?
– У туалетах немає, я щойно перевіряв, – спантеличено прогудів Хорхе.
– Подивися ще раз! – закричав наркобарон. – Заглядай навіть в унітази!
– Може, ми їх десь пропустили?
– Цього не може бути!
Я лежав (хоча навряд чи до тієї пози, в якій я тоді знаходився, доцільно застосувати слово «лежав») і з трепетом дослухався до діалогу дона Педро з його мавпоподібним охоронцем. У багажному відділенні було страшенно холодно, певно, десь угорі над ним проходили вентиляційні канали, коліна боляче стискали голову і натирали вуха, а ребра при кожному вдихові глухо потріскували.
– Вони мають бути десь тут! – лютував дон Педро. – Я це нюхом відчуваю.
Зненацька на сцені цієї трагічної драми з’явилися нові дійові особи, які мимоволі стали нашими з Тьомиком рятівниками.
– Панове, у вас усе гаразд? – долинув до мене незнайомий голос. – Здається, ви надто збуджені.
Новоприбулих, схоже, було двоє.
– А ви хто такі?! – заревів наркобарон. – І яке вам діло до…
– Служба безпеки польотів, – чемно представився один з незнайомців. – Будь ласка, ви не могли б повернутися і зайняти своє місце у салоні.
– Як ви смієте мені наказувати?!
– Поверніться на своє місце, – працівник служби безпеки різко підвищив голос, – інакше ми будемо змушені застосувати силу.
Затамувавши подих, крізь шпарину над кришкою я слідкував за розвитком подій.
– Вам це так просто не минеться, – огризнувся мексиканець, хоча стало помітно, що зухвальства і запалу в його голосі поменшало. – Ви не розумієте, він вдув моїй дружині!
– Я все розумію, – все так же чемно відповідав працівник служби безпеки, – але це ще не привід здіймати бійку чи галас посеред салону авіалайнера, – його голос звучав твердо і не допускав заперечень. – Ви лякаєте інших пасажирів. Повторюю востаннє: поверніться назад, займіть свої місця і, будь ласка, не залишайте їх до завершення польоту.
Рамірес ще трохи полаявся, певно, по інерції, але врешті‑решт голоси віддалились. Хорхе і його бос повернулись на свої місця у салон бізнес‑класу.

4

Утім, наша схованка ще не означала повного порятунку. Літак мав, як не крути, тільки один вихід…
Через довгих десять годин «Boeing‑747» успішно приземлився в аеропорту Барахас поблизу іспанської столиці. Увесь цей час я почувався достеменно наче доісторична скам’янілість: мої суглоби заніміли, а м’язи затерпли так, що годі було й поворухнутися.
Тож, коли капітан вимкнув табло «Застебнути ремені» і пасажири відкрили багажні полиці, ми з Тьомиком, спресовані й задубілі, наче два колобки, звалилися мексиканцям прямо на голови.
Швидко порадившись, ми вирішили залишатись поки в салоні літака, сподіваючись, що дон Педро облишить сподівання нас перехопити, а вже потім якось прориватися до виходу.
Однак бортпровідники, які оглядали салон, після того, як його залишили пасажири, дуже скоро виловили нас поміж сидінням. Попри нелюдський спротив, погрози і прокляття мене й Тьомика насильно випхали з літака.
Неохоче протюпавши кілька метрів уперед, я обережно виглянув зі сталевого рукава, який з’єднував літак з аеропортом. Артем присів і обстежував прилеглу територію, визираючи з‑під мого плеча.
– Вони тут… – ураз злякано прошамкотів мій напарник, – …чекають.
Я прослідкував за його поглядом і вп’явся очима прямо в дона Педро Сесіліо Раміреса. Він стовбичив коло ескалатора, який вів до входу в міжнародний термінал аеропорту Барахас, – по суті, єдиного виходу з ґейту, куди пришвартувався наш 747‑ий. Поряд з ним стирчали двоє дебелих смаглявих громил, в одному з яких можна було впізнати Хорхе. Трохи далі, закинувши ногу на ногу, сиділа донья Роза, зосереджено вивчаючи манікюр на пальчиках. Наче нічого й не сталося.
– Що робити? – запанікував Тьомик.
У цей момент наркобарон помітив наші опецькуваті голови, які стирчали з проходу, щось сказав своїм bodyguards, після чого вони всі втрьох нестерпно розреготалися. Вони не поспішали, нам справді не було куди діватися.
Я закрутив довбешкою навсібіч, гарячково шукаючи виходу з цієї, м’яко кажучи, делікатної ситуації. Зала очікування перед ґейтом, відмежована від приміщення терміналу прозорими перегородками, стояла порожньою – усі пасажири посунули на паспортний контроль. Всередині залишились тільки ми з Тьомиком, дон Педро та його люди.
Зненацька я примітив двох поліцейських чи працівників служби безпеки, чи як їх там ще називають в аеропортах, які ліниво проходжалися вздовж протилежної стіни ґейту, прямуючи до службового виходу. Вони були одягнуті в чорну з синім уніформу – штани і футболки, а на поясах носили гумові кийки та газові балончики.
Не довго роздумуючи, я схопив Тьомика за руку і бігцем почесав до охоронців.
– Е‑е‑ей! Ей! Еге‑гей! Стійте! Допоможіть нам!
Чоловіки спантеличено озирнулись.
– Візьміть нас із собою! – закричав я.
– Цей коридор виключно для службового користування, – сухо відрубав один з них, – скористайтесь виходом до терміналу, – і вони відразу розвернулись, щоб піти далі.
– Стійте! Ви мене неправильно зрозуміли! Я мав на увазі: візьміть нас із собою в тюрму !
– Що?…
– Так! Так! Ми хочемо в тюрму! О, я стільки про це мріяв, – заторочив я.
Тим часом мексиканський олігарх з охоронцями, зрозумівши, що події починають розвиватись не за їх сценарієм, пожвавішали й пришвидшили ходу.
– У тюрму?
– Так! Ви тільки послухайте: ми продавали дихлофос під виглядом дезодоранту для кіз! – волав я прямо в обличчя поліцейським, по черзі загинаючи пальці на лівій руці. – Ми спихнули 168 чіапаських мавп самим же чіапасцям по 35 доларів штука! Ми підробляли документи на землю!
До Тьомика нарешті дійшло, що я маю на гадці, і він почав мені допомагати.
– А я… а я наївся грибів у Оахаці, а потім гасав голяка по місту!
– Ми переправляли кокаїн у Гватемалу! – галасував я. – Я один раз продав мексиканську державну електростанцію!
– Я покусав слона у Мериді! – не відставав мій напарник.
– Будь ласка, забирайте нас, хлопці, хапайте нас! – я з благанням дивився на поліцейських. – Ну, чого ви стоїте?! Арештовуйте нас! – благав я.
Працівники служби безпеки виглядали трохи спантеличеними. Вони чудово розуміли те, що ми лопочемо, однак не могли добрати, що все ж таки нам від них треба.
– Панове… е‑е‑е… вам потрібна якась допомога?… – сконфужено промимрив один з них.
– Так!!! Заберіть нас у тюрму!
Тим часом дон Педро та його люди неквапно наближались, не сумніваючись, що нам тепер не вдасться дати дьору. І тут Тьомик, усвідомлюючи всю критичність ситуації, вчинив те, чого я від нього аж ніяк не очікував навіть під тиском таких надзвичайних обставин. Мій напарник розмахнувся, відкинувши назад руку, наче олімпійський метальник ядра, і з усього маху вліпив розмашистий ляпас поліцейському. Аж луна по залу прокотилася.
Ось так‑то краще! Поліцейський зразу розкумекав, що ми хотіли, і заволав фальцетом, неначе Паваротті. На його заклик до місця події блискавично збіглася ще ціла купа накачаних охоронців правопорядку. Нас із Тьомиком скрутили в баранячий ріг, надавали кийками по сраках і поволокли в аеропортовий ізолятор.
Тим самим вивівши прямо з‑під носа дона Педро і його прихвоснів.

5

Нас протримали в ізоляторі майже цілу добу, після чого провели під конвоєм до посадкового ґейту і запхали в літак «Міжнародних українських авіаліній», який незабаром відлітав на Київ. На завершення я навіть розчулився і гаряче потиснув руки іспанським поліцейським, чим викликав їхнє сильне здивування.
За весь час, поки нас теліпало над Європою, ні я, ні Тьомик, не зронили ні слова. Обоє сиділи набурмосені, як бурундуки. Я сердився на Артема через його останню вихватку по дорозі від Мехіко до Мадрида, Артем сердився на мене за всю Мексику.
Через три години, так і не вимовивши ні словечка, ми благополучно приземлилися в аеропорту Борисполя.
Рідна земля невідь‑чому подіяла на Тьомика вкрай негативно, і його настрій ще більше погіршився. Коли мій напарник врешті зволив заговорити, то зробив таку заяву, від якої в мене просто відібрало мову:
– Я, мабуть, застудив собі нирки. І це все через тебе ! Це все ти  винен!
– Що‑о?
– Якби ти не ліз не в свої справи і не виламував двері в літаку, все обійшлося б…
Він навіть не захотів їхати в одному таксі зі мною. На прощання, уже сідаючи в машину, Тьомик ображено кинув мені:
– Не забувай, ти все ще винен мені дванадцять тисяч доларів.
Я змовчав, а він хряснув дверцятами і поїхав. Однозначно: тривале перебування у Мексиці шкодить здоров’ю нормальних людей.
По дорозі додому я раз за разом прокручував у голові те, що сталося після приземлення в Мадриді. Насправді ми не посварилися. Ми ж ніколи не сваримось. Просто так склались обставини. Я знав, що Тьомик незабаром відійде, відновиться і ми обов’язково помиримось. От тільки я не збирався першим йти назустріч. А що, може, ви зробили б перший крок, маючи за плечима боргу на дванадцять кусків зелені? Отож‑то…
…Відтоді ми з Тьомиком не бачилися кілька місяців.
Я влаштувався офіціантом в одному з солідних ресторанів Києва і зажив більш‑менш добропорядним життям. Спогади про невдачі та негаразди, які випали на нашу долю в Мексиці, з часом згладилися, і невдовзі я почав розглядати мексиканську авантюру не як фіаско, а як сукупність невикористаних можливостей, які не використалися через вплив цілком конкретних і об’єктивних несприятливих обставин.
Що робив увесь цей час мій друзяка, я й гадки не маю. Найбільш імовірно, що просто байдикував, адже працювати йому тепер уже було не треба.
Та ось одного весняного вечора, десь всередині травня, коли всі дерева в Києві, наче по команді, починають масово обростати листочками, у мене в квартирі задзвонив телефон. Ця, здавалося б, нікчемна подія ледь не призвела до моєї ґвалтовної кончини шляхом розриву серця. Річ у тім, що мені ніхто не дзвонив на домашній телефон от уже років з три і… я просто забув, що він у мене є. Тож, коли та клята машинерія (котру невідомо чому досі не відключили за борги) задеренчала у мене під ліжком, я замалим не віддав Богові душу.
Кілька секунд я вагався, але згодом зрозумів, що телефонувати може лише одна людина.
– Алло.
І я не помилився.
– Це я, чувак.
– О, привіт! Ти так несподівано, – насправді я зовсім не був здивований.
– Привіт! Як справи?
– Та потихеньку. Оце щойно згадав, що в мене вдома, виявляється, є стаціонарний телефон.
– Ну от, бачиш, як все класно…
Ми обмінялися стандартними зауваженнями стосовно погоди і останніх новин, після чого Тьомик перейшов до головного.
– Я переїхав на нову квартиру. Ти б, може, прийшов на новосілля чи шо…
Я замовк, вдаючи, що набурмосився.
– Та годі тобі, чувак! Ми ж стільки не бачились. Нікого, крім тебе, більше не буде. Посидимо, пивка подудлимо… Як у старі добрі часи!
– Ну добре, Тьомо, – погодився я і вже збирався класти слухавку, коли Тьомик знов озвався до мене:
– Максе…
– Що?
– Знаєш, Мексика – то було круто!
І ми майже одночасно мрійливо зітхнули…
Бачте, я ж казав, що він оклигає. Я ж бо знаю Артема, мов облупленого.

6

Залізши на підвіконня у кухні нової Тьомикової квартири, я поглинав соковитий огірок. Пузатий тепличний овоч цвіркав врізнобіч водою й насінням, заливаючи кухню апетитним запахом. Наші огірочки таки добрі, що там казати. У Мексиці таких зроду не було. Артем саме закінчував смажити картоплю і дістав з холодильника дві пляшки холодного пива, наче й не було ніякої конфронтації після прильоту з Мексики.
– Твоє улюблене – «Stella Artois», – сказав мій товариш.
– О, чудово, просто чудово! – заплямкав я. – Довго ж ти акліматизовувався.
Тьомик невиразно стенув плечима.
– Я хотів тобі дещо сказати… – почав напарник, і його пика миттю набрала дуже серйозного вигляду.
– Я тебе уважно слухаю.
– Просто… я тут довго думав, ну, про це… ну, про себе і про інших, як вони… ми… цейво… – Тьомик взагалі‑то неперевершений оратор, але цього разу він щось і двох слів до пуття не міг зліпити. – Ну, ми тиняємося світом, нічого суспільно– корисного не робимо, толку від нас ніякого, і потім після нас й сліду на землі ніякого не лишиться…
Тут я хотів втрутитися і заперечити, що на місці однієї прикордонної застави після нас залишилося нічогеньке таке згарище, а діти дона Педро Сесіліо Раміреса ще хтозна на кого будуть схожі, але Тьомик не дав мені сказати.
– А ще, чувак, знаєш, оці мої гульки постійні. Це ж не може тривати вічно. Я… ми… як оце в Україну повернулися… я тут сам, зовсім сам. Розумієш? У всіх власні родини, дітки, всі ввечері гуртом за столом збираються. А мені що? По дискоклубах вештатися, нових шльондр шукати? Та, знаєш, уже й на дискоклуби якось не тягне…
Я нічого не розумів і почухав потилицю.
– Чувак, це на тебе хандра найшла після повернення в наш холодний клімат, – припустив я, намагаючись заспокоїти напарника. – То все мине, не переймайся.
Але Тьомик наче й не чув мене.
– А я все думаю, Максе, може, пора вже вгомонитися, осісти… ну, там, сім’ю завести… – Тьомик глипнув на мене. – Максе?… Максе?! Агов, що з тобою?!
Я вдавився огірком, звалився з підвіконня і ледь не помер.
Слід віддати належне Тьомику. Він не розгубився і одразу кинувся до мене, кілька разів добряче стусонувши по спині.
– Ти шо‑о, дурак?!! – нарешті прохрипів я, відхаркуючись.
– Вибач, я не хотів так сильно.
– Та я не про спину! Я про твоє одруження!
Я, звісно, розумію, що тоді в літаку, мабуть, таки добряче Тьомик налякався. Але щоб аж так?! Врешті‑решт я оклигав і всівся ближче до столу, готовий розрадити товариша у цю скрутну для нього годину. Тьомик похнюплено схилився над тарілкою і длубався виделкою в пересмаженій картоплі.
– Дімона Космонавта пам’ятаєш? – зненацька почав Артем (Дімон – то наш давній спільний знайомий). – І ту його дівулю, Анастасію Павлівну, яке вже в 22 роки працювала в Міністерстві фінансів.
– Це та, що йому повсякчас життя псувала і три роки кров з нього літрами кубрячила?
– Во‑во! Вона.
– Бідний Дімон, – я аж язиком прицмокнув. – Він теж, правда, хлоп не подарунок, але вона… Пригадую, він тоді мало не щодня присягався, що колись приб’є її… Так що він з нею зробив?
– Женився на ній.
Я знову почухав голову.
– Теж варіант… І як він тепер?
– Не знаю. Я його давно не бачив. Кажуть, час від часу вона лупцює його для профілактики, а так – ніби нормально.
Артем стих. Розмова якось не клеїлась.
– А Саню Джунгарича? – знову озвався Тьомик.
– Та ба! Як же ж його не пам’ятати? Стільки всього разом…
– От і він теж…
– Що теж?! – я не міг повірити у те, що чую.
– Оженився, – поставив вирок Артем. – Тепер навіть випити нема з ким.
– А як же я? – образився я.
– Та з тобою страшно за пляшку братися. На геройство потім тягне, надихаєш ти на подвиги. З тобою нажерешся так, що прочуняєшся як не у джунглях з мавпами, то в зоопарку в обнімку зі слоном десь на іншому боці планети.
– Ну, давай не будемо вже про слонів, – удавано строго пробурчав я. – Не пригадуєш, чия то була ідея?
– Добре, про слонів давай краще справді не будемо…
Для Тьомика слони тепер вельми болюча тема. Як десь по «Discovery» чи по «National Geographic» показують товстошкірих гігантів, він одразу канал перемикає, каже, що краще вже рекламу прокладок дивитися.
І ми знову замовчали. Здавалося, можна було розчути, як з пива виходять бульбашки.
– Так ти це серйозно? Про одруження… – ледь чутно перепитав я.
– Серйозно, чувак…
«Чи ви всі показилися? – подумав я. – Це щось, певне, пов’язане з невідворотними процесами отупіння у мозку». А вголос проказав:
– Ти дивись, добре подумай, – вголос промовив я. – Бо з дівками воно, тойво, серйозно, там все без жартів. Це тобі не слона за хобот покусати.
Тьомик зітхнув:
– Та я знаю…
Кухонька нової трикімнатної квартири вкотре наповнилась тишею. І тут…
– Найближчим часом я збираюсь освідчитись, – залпом випалив Тьомик.
– Що?!! – я навіть припустити не міг, що діло зайшло настільки далеко. – Кому?! Я її знаю?
– Кгм… Альоні.
– Фуф… – зітхнув я з полегшенням.
Ні, я не схвалював обраницю свого напарника. Я просто достеменно знав, що буде на тому освідченні: Альона зробить з Артемом приблизно те ж саме, що зробив з ним стоматолог у Тукслі‑Гутієррес, і все на тому закінчиться.
Для довідки: Альона – єдина з Тьомикових дівах, яка навідріз відмовлялася визнавати нашу з Тьомиком глибоку душевну спорідненість. Зрозуміло, вона мені не подобалася, хоча у дійсності я з нею практично не спілкувався. Зазвичай усе, що я від неї чув, це: «Щоб я тебе більше не бачила!» або: «Так! Мій Артем через півгодини має бути вдома. А тебе я щоб більше не бачила!»
Тьомик і Альона познайомилися на курсах з англійської років п’ять тому. Відтоді вони тричі розходилися і двічі сходилися назад. Востаннє голуб’ята розбіглися з таким скандалом, що бідному Тьомику, наче партизану, довелося три тижні переховуватись на окраїнах Києва, рятуючись від Васі – оскаженілого Альониного брата, майстра спорту по кікбоксингу. Причини цих міжусобних колотнеч краще пропустити, аби не виставляти мого напарника у невигідному світлі, зате необхідно відмітити, що з тих пір Альона не хоче навіть чути про Артема.
– Друже, вона вже, мабуть, давно заміжня, – спокійно мовив я.
– Ні, – так само спокійно відказав Тьомик.
– Значить, з кимось зустрічається.
– Так.
– Ну от бачиш.
– Вона зустрічається зі мною…
Я вдруге за вечір ледь не вдавився.
– Ми знову помирились, – хутко пояснив Артем.
– Коли?! – закричав я.
– Два місяці тому…
– І ти стільки мовчав? Як ти міг?
Тьомик якось непевно розвів руками. Я не зрозумів, що то мало означати.
– Але є проблема, – продовжив мій напарник після деякої паузи. – Тиждень тому ми знову посварились.
– Це мене зовсім не дивує, – уїдливо прокоментував я.
– Цього разу не все так просто, – захитав головою Артем. – Ніякої конкретної причини не було. Вона просто захотіла заміж і поставила ультиматум: або я освідчуюсь, або вона більше ніколи не розмовлятиме зі мною.
– І ти, звісно, повівся на цей дешевий трюк?
– Звісно, що ні! – обурився Тьомик. – Спершу я вчинив за добре напрацьованою схемою: мовчки зібрався і звалив. Але тепер я сумніваюсь, що зробив правильно… Тому й покликав тебе.
– Якщо ти ще й досі вагаєшся, друже, то я з усією відповідальністю заявляю: ти зробив усе правильно.
Тьомик задумливо почесав підборіддя.
– Не знаю, Максе, не знаю… Щось змінилося в мені. Часом я дійсно сумую без неї. Мені здається, я вже дозрів до такого відповідального кроку, як одруження.
– Дозрівають кабачки на грядці, – грубо обірвав його я.
Тьомик прикинувся, що не почув мене. Затим його обличчя знову набрало рішучого виразу, як у маршала Жукова на портреті, і Артем твердо проказав:
– Я вирішив, що хочу на ній одружитися. Мені необхідно освідчитися, але я не знаю як. Тому мені потрібна твоя допомога, твої навіжені ідеї, твоя креативність, Максе. Ти ж не покинеш мене у таку скрутну хвилину?
Ось саме тоді я остаточно зрозумів, що все направду дуже серйозно. Незалежно від того, що стало тому причиною, – трапунок у літаку над Атлантикою, похмура київська зима, а може, він просто гороху переїв, – Тьомик надумав одружуватись. Потім я чомусь пригадав, як рятував свого напівживого напарника від слона у Мериді, як витягував його, уже непритомного, зі стоматологічного кабінету в Чіапасі… Тоді все було так просто… Подумалось, що, мабуть, саме в такі моменти перевіряється справжня дружба.
Зрештою я гучно шмигнув носом. Пиво цього разу геть не смакувало. Певно, через той огірок, що став поперек горла.
– Звісно, не покину… – промовив я і всміхнувся. – Тільки перед тим ти анулюєш ті дві тисячі з мого боргу, які були так несправедливо накинуті перед вильотом до Пуерто‑Ескондідо.
Тьомик ствердно кивнув. На його обличчі не дриґнув жоден м’яз.
– Ще якісь спеціальні вимоги?
– Якщо вона дасть згоду, хоч я в цьому сильно сумніваюся, ти укладеш з нею шлюбну угоду, де буде коротко й ясно зазначено, що у випадку розлучення вона отримує дулю з маком і ви миром розходитесь. Жодних зазіхань на твою шведську нерухомість.
– Без питань.
– Крім того, у шлюбному контракті має бути також прописано, що раз на тиждень ти маєш законне право піти зі мною на пиво.
– Зрозуміло. Що ще?
Я почухав голову:
– Це все…
– О’кей. А тепер ти пообіцяй: якщо все вигорить, ти обов’язково станеш моїм старшим дружбою на весіллі.
– Обіцяю, – важко зітхнув я.
Ми офіційно потисли один одному руки.
– Отож, – зрадів Тьомик, – першочергова проблема тепер – придумати, як мені освідчитись!
– А чому б тобі просто не підійти до неї та й не сказати: «Альоно, виходь за мене»? Слабо? – пхицьнув я.
– Не прокотить: вона мене не хоче бачити. Минуло вже півтора тижні відтоді, як ми розійшлися, а це значно більше, ніж термін, який мені надавався на роздуми. Словом, я проґавив усі можливі строки, і задача тепер дуже ускладнилася. Доведеться вигадувати щось, що одночасно приверне її увагу, змусить вислухати мене і разом з тим стримуватиме хоча б кілька хвилин натовп її придуркуватих родичів, які від надлишку піонерського завзяття намагатимуться перетворити мої заручини на похорон.
Я з розумінням кивнув.
– Бляха, Шекспір відпочиває.
– Ага! А ти думав, для чого я тебе покликав? Тут потрібна ціла стратегія, чувак, а не так просто: прийшов і ляпнув.
– Я щось надумаю, – сухо бовкнув я наостанок.

7

Утім, першим надумав усе ж таки Тьомик. Він подзвонив мені наступного ранку за чверть п’ята і загорлав прямо в трубку:
– Я знаю! Я знаю, Максе! Я придумав!
– О‑о‑ох… – простогнав я, намагаючись у темряві розгледіти на будильнику, котра зараз година.
– Всю ніч не склепив очей і тепер я знаю: я буду принцом! – випалив він, затим зробив паузу, щоб відчути, яке враження справили на мене його слова. – Ну як тобі, га? Справжнісіньким принцом!
– А‑а‑е…
– Істинно, чувак! Я думаю, це буде просто неперевершено і казково. Подумай сам: ну от сидить вона, сидить, значить, моя Альона і когось чекає. І кого вона чекає? Правильно! Принца! Всі дівчата мріють про свого казкового принца.
Я похапцем шукав підходящих слів, щоб послати його подалі. У тринадцять років ще, може, й мріють, але не в двадцять п’ять, тим більше, після того, як три роки зустрічалися з таким, як мій напарник. А проте мій мозок навідріз відмовлявся заводитися і працювати в таку рань, а затерплий язик ніяк не міг зібрати букви у слова, а слова – у речення.
– Ти, може, пам’ятаєш, передача колись така була по телевізору, – тим часом не вгавав мій напарник, – «Все для тебе» називалася. Там мужики з парашутами стрибали, лазили у вікна дев’ятого поверху, посеред вистави квіти виносили, коротше, чого тільки не вигадували, аби красиво освідчитися. Ото мені треба щось таке ж саме, тільки з принцом!
– Та ти… ти х… ти х… – хрипів я.
– Тільки я не уявляю, як це краще втілити в життя, – докінчив мій товариш. – Але не вішаймо носа! Завтра все більш детально обговоримо. Все, більше я тебе не відволікатиму. Спи сухенький.
І, не дочекавшись моєї реакції, Тьомик кинув трубку.
– …ти х… ти хоч знаєш, котра зараз година? – нарешті спромігся прошамкати я, а потім, почувши у відповідь самі лиш короткі гудки, безсило звалився назад на подушку.

8

На ранок Тьомик ще більше зміцнів у своєму рішенні. Усе його єство заполонила конгеніальна ідея предстати перед обраницею у ролі казкового принца. Однак на цьому ентузіазм і винахідливість мого напарника вичерпалися, всохли, наче джерело посеред пустелі. Всю організацію мені довелося вкотре перебрати на себе.
Тож спочатку я спробував абстрагуватися від усього зайвого і вималювати собі в голові образ закоханого до нестями принца.
Головним і невід’ємним атрибутом будь‑якого принца є біла коняка. Я так і сказав Тьомику:
– Без білої коняки – нікуди!
Щоправда, мій напарник до цього часу ще жодного разу не їздив верхи, але це, я сподівався, можна якось поправити.
– Я розумію хід твоїх думок, Максе, – відказав Тьомик, – але, може, давай оту тезу про принца на білій коняці сприйматимемо образно, так би мовити, в алегоричній площині? Ну, тобто я можу під’їхати до неї на білому «Mercedes’і» абощо.
– А ти що, маєш гроші на білий «Mercedes»?
– Поки не маю, але можу взяти машину в кредит або ж просто орендувати на день.
– Ні, чувак, – рішуче заперечив я, – якщо ти хочеш бути оригінальним, якщо прагнеш стати справжнім принцом, то про «Mercedes» можеш забути. На «Mercedes’і» до неї будь‑хто підкотити може, а от на білосніжній конячці – ні.
– Добре, – неохоче погодився Артем.
– Тож конячку я тобі зорганізую. Білу, сумирну і податливу, наче Папа Римський, – бубнів я і ретельно занотовував усе собі до записника, щоб пізніше не впустити жодної деталі. – Не переживай, друже, у мене є знайомі на одному іподромі під Києвом, таку лошачку підберуть – закохаєшся. Тепер наступне: негоже благородному принцу з’являтися перед дамою з порожніми руками. Тому в руках ти триматимеш… ти триматимеш… – я замислився і почухав олівцем за вухом, – ти триматимеш чорну троянду!
– Ух ти! – пожвавішав Тьомик.
– Чорну троянду я теж беру на себе, – я зробив ще кілька поміток у блокноті. – Ну і останній атрибут справжнього принца – це фінальна промова, яка вцілить точно в серце майбутній нареченій, – підсумував я. – Над цим ти мусиш попрацювати сам.
– Із задоволенням, друже, – засяяв мій напарник.
Тож другого ранку, відшпурнувши геть усі сумніви, я кинув усі свої сили на підготовку майбутніх Тьомикових заручин. Іноді мені аж не вірилося, що я оце власноруч виряджаю свого найкращого товариша в останню путь, «по той бік фронту». Утім, інакше я просто не можу: коли вже робити щось, то тільки з повною віддачею, викладаючись на всі 100. І край.

9

До справжньої осені лишалося ще чимало часу, однак краєчки листків на деяких деревах потроху починали буріти. Сонце ковзало над горизонтом по плескатій дузі, щодень ближче притискаючись до обрію. Нерухоме повітря ще зберігало в собі залишки літнього тепла, лиш вряди‑годи пориви по‑справжньому осіннього вітру, які наскоками налітали з найближчого переліску, затято хлистали обличчя холодом. Повсюдно зависли павутинки бабиного літа.
Тьомик стояв переді мною у високих ботфортах і в кумедній шапочці танкіста на голові. Нормального шолома для верхової їзди я не дістав, тому довелося брати трофейну танкістську шапочку, яку мій дідуньо врятував з палаючого «Тигра» у 44‑му десь на полях у Австрії. На обличчі мого напарника застигла перекошена гримаса люті, яка мала єдину мету – приховати його розгубленість та боязнь того, що має початися за кілька хвилин.
– Чого у неї під хвостом так брудно? – спитав мій напарник, практично не розтуляючи губ.
– Хочеш, можеш помити сам. Чистіше не було.
У кількох метрах перед нами, нетерпляче тупцяє невисока біла кобилка з міцними ногами, благородною осанкою, певно, запозиченою від арабських предків, і вологими оксамитовими очима, як у молодої лані. Зліва на її крупі, прямо над хвостом, виднівся невеликий ґандж – три химерні гніді плями. Коня чисто білої масті, на жаль, не найшлося. Але я сказав Тьомику, що ми наближатимемося до Альони правим бортом, тому нас це цілком влаштовує. Звуть кобилку Білосніжка, і, за словами власника, характер у неї як у черниці, – смирнішої не знайти на всю Східну Європу.
Білосніжка, як і належить черниці, стояла, чекаючи терпляче, а Тьомик нерішуче переминався з ноги на ногу, постукував підборами ботфортів і сопів носом. Зрідка кобилка граційно нахиляла голову до землі і починала ліниво пощипувати травку. Однак здебільшого роздивлялася мого напарника, немовби розуміючи, що саме цей незграба зараз її осідлає.
– Вона не кусається? – напружено проговорив Тьомик.
– Ні.
– А чого вона так витріщилась на мене?
– Певно, ти їй сподобався.
Попри це Артем не поспішав знайомитися ближче.
– Може, все‑таки зупинимось на «Lexus’і»?
– Якому ще «Lexus’і»?
– Білому. Ну, замість білого «Mercedes’а»…
– Ні, – суворо відрізав я і затягнув тугіше зав’язку на танкістському шоломі мого напарника. – Відступати нема куди. Ні кроку назад!
Відтак Тьомик набрав повні легені повітря, а потім з шумом випустив його. Зробив один крок уперед, але зразу спинився:
– Чувак, ти взагалі впевнений, що це безпечно?
– Даю голову на відсіч! Це навіть легше, ніж на велосипеді їздити. Ти ж, мабуть, знаєш, що мій родовід починається напряму від монгольських завойовників, а ті були ого‑го якими вершниками. Крім того, в юності, поки гостював у своєї бабці у селі, я ж із сідла не вилазив. Так що повір, я це діло знаю, мов свої п’ять пальців.
Насправді я безсоромно брехав. І про бабцю, і про монгольських завойовників. Як і мій напарник, я ще ні разу в житті не сидів у сідлі. Однак я мусив так говорити, аби надати хоробрості Артему.
– Давай‑но, може, спочатку ти покажеш, – нерішуче запропонував Тьомик.
– Нє‑нє‑нє, у мене каски нема, а твій шлемофон на мою макітру не налізе. Я краще допомагатиму тобі здалеку. Цінними порадами.
Артем ще раз напнув груди, рішуче сплюнув на землю і, хвацько розмахуючи руками, помарширував до Білосніжки. На моє здивування він без якихось особливих зусиль одним махом забрався у сідло.
– Молодець! Прекрасно! – зрадів я.
Кобилка, відчувши на собі вершника, розпростала шию і мляво потюпала по полю.
Коли Тьомик від’їхав достатньо далеко, я дістав з‑за пазухи товстенну книгу, на якій красувався чималенький напис «Верхова їзда: з чого почати?», розкрив її на одній із сторінок, де ще звечора уклав закладку, і почав викрикувати настанови своєму напарнику:
– Тримай спину рівно! Добре обхопи ногами живіт! П’яти вниз! П’яти вниз, кому сказав?! Ось так! Тримайся, тримайся! У тебе все чудово виходить! Для того щоб повернути вправо, потрібно…
У Артема дійсно непогано виходило, як для першого разу. Однак через надмірне хвилювання він почувався аж надто напруженим, а відповідно – невпевненим у своїх діях, і Білосніжка, схоже, це зрозуміла.
– Не слід різко нагинатися вперед і сильно задирати руки з вуздечкою, – зачитував я вголос пораду з однієї зі сторінок талмуду, – а то кінь може поне…
Але вона вже понесла. Коли я відірвав носа від книги, Тьомик, сильно відкинувшись назад, теліпався у сідлі, наче підстрелений ковбой на дикому мустангу, метеляв руками і верещав:
– Ай‑яй‑яй‑яй‑я‑а‑а‑а!
Білосніжка, задерши морду догори, розмашистим алюром неслася до лісопосадки на західній околиці іподрому й радісно іржала. За кілька секунд кінь та його вершник зникли в переліску, після чого звідтіля донеслося глухе «гух!», схоже на віддалений постріл далекобійної гармати. Іржання і Тьомикові крики притьмом урвалися.
Я безпомилково визначив дерево, в яке спікірував мій напарник, по зграї вороння та цілій хмарі горобців, які зірвались увись, перелякано махаючи крильцями. Відразу за тим на крики Тьомика примчав переляканий власник іподрому.
– Що з ним таке? От дідько! Він, мабуть, убився, – закричав він.
– Не переймайся, чувак, – сказав я. – Це вже не вперше. У нього… кгм… уже є досвід у таких питаннях.
Коли ми підбігли до місця катастрофи, Тьомик нерухомо лежав коло підніжжя товстенного віковічного дуба, рясно обсипаний свіженькими зеленими жолудями. Танкістський шолом з’їхав аж до самого носа, тільки вуха з боків стирчали. Білосніжка незворушно паслася обабіч, винувато виблискуючи своїми вологими очима. Хазяїн іподрому пішов розбиратися з конякою, а я присів навпочіпки коло свого напарника і стягнув з нього трофейну дідову шапку. Тьомик був при свідомості, просто трохи контужений. На лобі розросталася величезна червона гуля.
– Ти все ще хочеш одружуватися? – спитав я.
Знаєте, іноді мій Тьомик буває страшенно впертим. І за це я його кріпко поважаю.
– Так, – непохитно відказав мій напарник.

10

За два тижні мій напарник, гепнувшись з Білосніжки ще тридцять чотири рази, вже більш‑менш пристойно тримався в сідлі. Останнього дня, протягом трьох годин промотавшись по полю впевненою риссю, спітнілий Артем спішився і захекано заявив, що нарешті повністю готовий до освідчення. Я мовчки кивнув, поплескав його по плечу і подався на пошуки чорної троянди.
Хоча проминуло ще два дні, поки я відшукав квітковий магазин, який погодився гарантовано постачити мені чорну метрову троянду до вказаної дати. Після цього залишалося одне – призначити цю дату.
– Я думаю, на наступні вихідні, – сказав Тьомик, насилу стримуючи хвилювання. – Остання субота вересня.
– Хай буде остання субота, – погодився я, після чого уточнив останні деталі нашого плану: – З самого ранку, аби застати Альону вдома, подзвониш їй на домашній і скажеш, щоб спустилася до входу в під’їзд рівно о десятій. Вигадуй, що завгодно, говори, що хочеш, благай, вмовляй, але вона має спуститися.
Тьомик похнюпився і дещо зблід.
– А якщо вона вийде не сама?…
– Вася?
– Вася.
– Васю я беру на себе, – сказав я, гордо випнувши підборіддя, а потім продовжив: – Після того, як вона спуститься, я тобі подаю сигнал, і ти плавно виїжджаєш з‑за рогу. Під’їжджаєш, намагаючись постійно триматися правим бортом до своєї красуні, спішуєшся, стаєш на одне коліно і вручаєш троянду. Ясно?
– Ясно. Але Вася…
– Я ж сказав: не думай про Васю.
– Ну, тоді ясно.
– Ну, тоді все, репетируй промову.
І ми розбрелись по хатах.
Хотілося б, щоби на цьому все закінчилось, але в ніч із п’ятниці на суботу Тьомик знову безцеремонно розбудив мене посеред ночі.
– Бляха, ти совість маєш? Ти хоч знаєш, котра зараз година?! – гарикнув я у трубку.
– Максе, це питання життя і смерті, – кволим голоском пробелькотів мій напарник.
Я зрозумів, що сталося щось страшне і непоправне, тому не відповідав, сердито пухкаючи. Можливо, мій напарник отямився, і вся операція скасовується?
– Ти справді думаєш, що задумка з принцом на білому коні спрацює? – спитав Тьомик.
– Так, – сердито відрубав я.
– І що сама ідея дійсно прикольна?
– Так!
– І що такого для неї ще ніхто ні разу не робив?
– Та‑а‑ак!!!
Якийсь час Тьомик сопів у трубку, щось обмізковував.
– Слухай, чувак, я тут подумав… а раптом коняка пукне?
Тієї ночі я по‑звірячому розправився зі своїм домашнім телефоном.

11

Білосніжка не понесла, не намагалася влаштувати ковбойське родео, не наваляла по дорозі і якщо й перділа, то зовсім тихенько, впівголоса. Словом, усе складалося якнайкраще. На жаль.
Тьомик повільно, наче він рухався у товщі води на глибині десять метрів, зліз із коняки і зробив кілька непевних кроків у напрямку Альони, міцно стискаючи двома пальцями довгу чорну троянду. Дівчина стояла в кількох метрах від нього, якось в’яло опустивши руки вздовж тіла, але, як завше, гордо піднявши підборіддя. Вона дивилась кудись трохи вбік, холодно й таємниче виблискуючи очима. Праворуч від Альони стояв я, ліворуч – її батьки та старший брат Вася. Батько дівчини тримав руки складеними за спиною і похмуро зиркав то на мене, то на Тьомика, що ритмічно похитувався у сідлі і помалу наближався. У Васі вираз був якийсь відсутній і в той же час ще лютіший, аніж у батька. Обидва вже давно знають і мене, і Тьомика, як облуплених.
Навколо спинялись, зацікавлені небуденним видовищем, випадкові перехожі.
Тьомик непевно ступив ще кілька кроків, опинившись віч‑на‑віч зі своєю обраницею. І тоді на якусь долю секунди скосив погляд на мене. Цього вистачило, щоб я зміг чітко роздивитися його переполоханий вираз обличчя…
Знаєте, колись, ще замолоду, під час чергової молодецької гулянки, Тьомик поділився зі мною своїми страхами, мовляв, у нього просто патологічна боязнь таких моментів, як вінчання чи освідчення.
– Варто просто про це задуматись, – казав мені Тьомик, – як на мене налітає гикавка і накриває хвиля масної паніки, здається, що весь світ руйнується, і хочеться бігти, не спиняючись, кудись далеко‑далеко в поле і сильно кричати: «А‑а‑а».
…Тож отієї долі секунди мені вистачило, щоб усе зрозуміти. Я ж казав: іноді я просто читаю думки мого Тьомика. Тому я вже знав, що далі буде. Зараз Тьомик пожбурить оту чорну троянду, щоб відшукати яку, я витратив неймовірні зусилля, на смітник, продекламує щось на зразок «Живим не дамся!» або ще більш банальніше «Пішли всі в сраку!» і чкурне звідціля так швидко, що навіть мені не наздогнати. Я вже й собі почав піддивлятися імовірні шляхи для відступу, бо встиг запримітити добре нагострену сокирку в руках Альониного тата, що той старанно маскував за своєю спиною, а також недобрий проблиск в очах Васі, Альониного брата, який непомітно, черепашачими кроками посувався до мене…
Дійсно, якби ми могли зазирнути у голову Тьомика, то побачили б, що горе‑наречений таки справді був на волосинку від того, аби дати драла в такий урочистий момент. Він увесь тремтів, забув усі наготовані слова і не смів підвести очей, боячись зустрітись поглядом з насупленою Альоною. Тьомик – даю голову на відсіч – уже уявляв своє безмежне привільне поле, де він, мов жеребець, несеться і горлає: «А‑а‑а!»
Однак Артем бачив мене, бачив батьків Альони та її сусідів, відчував тепло білосніжної кобилки за своєю спиною і розумів, що всі чекають від нього рішучих дій, гідних справжнього мужчини, розумів, що безнадійно зіпсує такий помпезний епізод і свою репутацію, якщо просто так візьме та й накиває п’ятами. А ще він знав: якщо кинеться зараз навтьоки, Альона більше ніколи не спуститься до нього. Другого шансу не буде.
Відтак Артем наперекір усьому зібрав у кулачок усю свою відвагу, зазирнув точно у вічі дівчині, незграбно вручив їй квітку і опустився на одне коліно.
Я затамував подих. Я не міг повірити власним очам. Ну, невже? Це просто неймовірно! Щось зараз має статися! Зараз почнеться кінець світу! Чи, може, будинок завалиться. Або хоча б коняка почне народжувати!
Але оскільки ви зараз читаєте ці рядки, то розумієте, що з кінцем світу довелося почекати. Тьомик узяв руку дівчини в свою і промовив тремтячим голосом:
– Я накоїв чимало дурниць, я постійно робив усе не так і незаслужено ображав тебе. Я був неправий. Але… в усьому світі я не знаю дівчини, кращої від тебе. Виходь за мене заміж…
Отак‑от скромно й невигадливо. Котрась із сусідок тихо схлипнула. Навіть у мене, слона товстошкірого, десь зашкрябало у грудях.
На мить запанувала тиша, і всі погляди перекинулися на Альону. Дівчина не здавалась ні розчуленою, ні розгубленою. Її погляд та постава випромінювали рішучість і навіть трохи зверхності. Вона пригадувала всі ті страждання, які натерпілася через цього синьоокого блондина, що нині стояв перед нею, смиренно спустившись на одне коліно, всі ті сльози, які темними ночами лила на подушку, всіх його хвойд, усі його втечі й повернення. І вона ладналася сказати «ні». Холодне, жорстоке та безапеляційне «ні». Вона хотіла послати до дупи цього гульвісу, покарати його, показати, яка вона сильна та незалежна.
Проте Альона бачила мене, своїх батьків та сусідів, бачила білосніжну кобилку за Тьомиком, тримала в руках пахучу чорну троянду, відчуваючи унікальність та піднесеність моменту, розуміючи, що жодна інша з отих хвойд не удостоїлась цього. А ще вона знала: Тьомик не з тих, хто проситиме двічі. Якщо вона зараз відмовить йому, більше він не скаже їй і слова. Хтозна, ще, може, й застрибає на радощах, понесеться галопом у привільне поле й іржатиме, мов той жеребець на вигоні. Дівчина розуміла: другого шансу не буде.
Відтак Альона подивилася Артему в очі й, замість холодного, жорстокого та безапеляційного «ні», м’яко проказала:
– Так, я згодна!
Наступної миті хлопець з дівчиною злились в смачному поцілунку. Такі, знаєте, тільки у голівудському кіно показують, і завше наприкінці фільму.
Ось так воно буває… Артем поступився своїми принципами, Альона поступилась своєю гордістю, і обоє за якусь мить стали безмежно щасливі від того.
Люди, які ще хвилину тому стояли закляклі, наче у мавзолеї, поволі розворушилися. Мама Альони безгучно заплакала. Дехто із сусідів стиха зааплодував. Навіть Альонин тато і той зм’якшився і поліз до мене обніматися, витираючи шмарклі сокиркою.
– До останнього не вірив… ну просто не міг повірити, – розчулено шепотів старий.
І тільки орангутанг Вася лишився вельми розчарованим таким розвитком подій і переминався з ноги на ногу біля дверей під’їзду, похнюплено переводячи погляд з Альони на Артема, а потім на мене.
Зрештою Тьомик вивільнився з цупких обіймів своєї нареченої і попрямував до мене, щоби подякувати за все, що я для нього зробив. Я невпевнено відступив крок назад і відвернувся.
– Ти що, плачеш, Максе? – здивовано спитав Тьомик.
– Та то так… то мошка в око попала, – стиха промовив я, ще більше відвертаючись від напарника.

6 лютого, 21–28 червня, 14 липня, 20 грудня 2009 // Київ, Стокгольм (Швеція), Ліма (Перу), Флоріанополіс (Бразилія) 

Останній ковток, або Одруження Тьомика

1

Всьо! Всьо пропало! Мій Тьомик одружується!
Мені знадобилося два дні, щоб протверезіти, а потім ще два дні, щоб остаточно в це повірити. Потому я кілька разів дзвонив до Артема і слізно благав його отямитись. Утім, щоразу у відповідь з трубки линули невтішні слова:
– Максе, вибач, але я кохаю її…
Я сердито кидав слухавку, а потому від невимовного відчаю мені хотілося рвати на голові волосся і битися макітрою об стіну.
Хай там як, незабаром я збагнув, що вже не зможу нічого змінити. Хоч як би важко мені було з цим змиритись, я розумів: мій найкращий товариш і побратим, неперевершений друг і товариш по чарці, з яким ми перевернули з ніг на голову всю південну Мексику, з яким ми стільки всього пережили, не витримав лихої долі і здався на поталу ворога! Якась бісова діваха забирає у мене найкращого друга! О Боже, щоразу я тремтів від люті, наче зашкарублий осінній листок на холодному вітрі, коли прокручував ці слова в голові.
Однак насправді ця історія зовсім не про одруження Тьомика (там, в принципі, і розказувати нема про що). Ця історія про останній ковток такого чистого й п’янкого, запаморочливо вільного повітря, що передує процесу невідворотного занепаду й повної деградації мужчини з поступовим перетворенням його на слухняну овечку, який незмінно настає невдовзі після одруження. Перед вами, шановні, епічна розповідь про чоловічу вечірку або, як кажуть у народі, «мальчішнік» в переддень Тьомикового весілля.

2

Дату одруження призначили на травень.
Артем розсудив, що чоловічу вечірку краще провести за два, а то й за три дні до церемонії. Ну, щоб у випадку різноманітних катаклізмів у всіх її доблесних учасників було достатньо часу для всестороннього очищення організму, думок та одягу, словом, для повноцінного приведення себе в порядок. Щоправда, я почав готуватися до неї за два з половиною місяці, ретельно плануючи програму дій та заходів, аби, як кажуть, не впасти лицем у багно і нормально провести свого товариша в останню путь.
На «мальчішніку» в Тьомика нас мало бути шестеро. Окрім мене й нареченого, відзначати входження Артема у такий важкий та в усіх відношеннях скорботний етап чоловічого життя зібралися Микола та Петька (по‑нашому Колян і Пітер), колишні Тьомикові співробітники і наші спільні з ним знайомі. Наскільки мені було відомо, Пітер ще й досі працює продавцем у супермаркеті електроніки, зате Микола рік тому відмовився гарувати на когось, звільнився і почав перепродувати машини. Років п’ять тому в новорічну ніч хлопці підірвали Артемову квартиру. Підірвали в буквальному розумінні, але ця сумна й невесела історія нашої теперішньої оповідки не стосується, тому ми її пропустимо.
Тож з Петьком і Коляном наша чоловіча вечірка обіцяла бути хоч куди, якби… якби не п’ятий її учасник. А п’ятим став Вася, старший брат Альони – двадцятивосьмирічний бугай з біцепсами, мов у слона, і з какашками в голові замість звивин. Здалеку Вася завдяки своїм крупним габаритам сильно нагадує тридверний шифоньєр з антресолями. Зблизька він нагадує шифоньєр уже не тільки за габаритами, але й за рівнем інтелекту. Вася у нас професійний кікбоксер, а тому – ідейно‑непитущий, собака. Через це Вася нам, як кажуть, не друг і не товариш. Хоча, навіть якби Вася пив горілку відрами, він все одно ніколи не став би своїм у нашій компанії.
Васю до нас спеціально приставила Альона, щоб слідкувати за порядком і дисципліною. А головне – аби не допустити, щоб було так, як у Толяна два роки тому. Бо в Толяна… Ну, Толяна ви, мабуть, знаєте. Ні? Як це не знаєте? Білявий такий, худенький, два роки тому посеред білого дня голяка по Московському мосту гасав. І ми з Тьомиком там бігали – його, Толяна, ловили. А за нами бігали міліціонери і сильно лаялися. Нас тоді ще по телевізору показували. В «Телевізійній патрульній службі “Ситуація”». Ну от, бачите! А казали, що не знаєте! Тоді, щоб ви розуміли, саме в Толяна був «мальчішнік». Його прямо з СІЗО до загсу везли. З мигалками.
Так ось, Толян став шостим учасником нашої компанії…

3

Втім, перед тим як перейти до чоловічої вечірки і власне одруження, мені необхідно було владнати одну сороміцьку справу. Чесно кажучи, я не хотів за неї братися і до останнього вигадував, як би відкрутитися, розуміючи, що наслідки можуть бути просто непередбачувані. Однак ніхто – підкреслюю – ніхто, окрім мене, не зміг би впоратися з даною проблемою, по‑перше, через те, що тільки я мав досвід у такого роду справах, а по‑друге, я був, є і буду єдиним, хто здатний переконати Тьомика зробити те, що йому конче треба було зробити перед весіллям. Якщо ви ще не здогадалися, мова йде про Тьомикові зуби, а точніше, про їхню часткову відсутність. Після наших навіжених пригод у Мексиці передніх зубів у мого напарника поменшало аж на чотири штуки і це, м’яко кажучи, не вельми сприятливо позначилося на його презентабельності та дикторських якостях. Погодьтеся, не гоже нареченому без чотирьох передніх зубів заходити в церкву і ставати під вінець. Щоправда, Тьомик не хотів цього розуміти. Незважаючи на те, що мій напарник пересилив себе і зміг сяк‑так подолати страх перед польотами та одруженням, з лікуванням зубів справи все ще були кепські.
Перший раз я заїкнувся про необхідність візиту до дантиста за два місяці до дати шлюбної церемонії. Результат виявився закономірним: Тьомик безслідно зник, захопивши з собою паспорт, гроші та зубну щітку. Я добре знав усі його криївки в Києві ще з тих часів, коли мій товариш переховувався від розлюченого Альониного брата, тому за кілька днів я підловив дезертира біля під’їзду одного з будинків на окраїні Києва. Ми довго дискутували, Тьомик кілька разів зривався й кидався навтікача, я щоразу ловив його і брався спокійно й аргументовано переконувати, що зуби йому, як не крути, доведеться вставляти. Врешті‑решт я пристрахав його тим, що Альона розірве заручини, якщо він відмовиться вставити протези, після чого Тьомик, ледь не ридаючи, погодився.
Одначе вибити згоду в Артема було лиш половиною справи. Тепер мені належало знайти годящого стоматолога зі сталевими нервами та твердою рукою (бажано, щоб у минулому він був бійцем спецназу або хоча б ходив до залу качатися), який погодиться на таку ризиковану операцію, і ретельно проінструктувати його перед тим, як покласти на його крісло Тьомика. Зрештою і з цим було покінчено: після недовгих пошуків я надибав одного бувалого дантиста, ветерана афганської війни, який колись давно (ще перед тим, як зайнятися приватною практикою) обслуговував левів та крокодилів у київському зоопарку. Звали його Василь Кіндратович, і був він добродушним на вид здорованем з товстенними ручищами, порепаними пальцями та маленькими, мов у вепра, миготливими очиськами. Я виклав йому начистоту, чого слід очікувати від Тьомика, пояснивши, що під час хірургічного втручання мого товариша, можливо, доведеться міцно тримати, причому не тільки за голову. Пан Василь спочатку уважно мене вислухав, потім командирським голосом повідав, що покличе на поміч двох товаришів – сержантів зі свого афганського взводу, майстрів спорту з греко‑римської боротьби, які асистуватимуть йому під час операції. Після того Кіндратович заспокійливо поплескав мене по плечу і хрюкнув:
– Не дрейф, синку, все буде по уставу. Веди свого напарника.
І я повів. Ну, тобто не тільки я. З собою я взяв невеличке підкріплення – Толяна і Васю, передчуваючи, що Тьомик в останній момент може роздумати вставляти протези і я тоді сам з ним не впораюсь. (Вася, щоправда, відразу попередив, що, не приведи Господи, Артем вийде з кабінету дантиста без передніх зубів, то він особисто виб’є моєму компаньйону ті, що залишилися, включаючи зуби мудрості.) Втрьох ми сяк‑так спромоглися заштовхати Тьомика до кабінету Кіндратовича, де зблідлого підкорювача Мексики віддали під опіку асистентів лікаря.
Поки ми передавали його з рук у руки, Артем мужньо тримався: не пручався, не брикався і навіть не пробував нікого покусати. Коли його вклали в крісло і накрили до самого горла білим полотном, я перехрестив трійцю докторів, що зосереджено схилилися над Артемом, подумки попросив допомоги у вищих сил і тихенько пробурмотів:
– З Богом…
– Малий, не переживай, – придушено пробасив до мене Кіндратович. – Ми сьогодні тільки зліпок зробимо.
З цими словами головний дантист запхав Тьомику до рота величезний шматок брудно‑білого гіпсу…
Протягом наступних двох тижнів кожного другого вечора ми вибиралися на черговий візит до лікаря. До клініки Тьомика супроводжували, немов особливо небезпечного злочинця: я крокував попереду, стараючись оминати місця, кудою Артем міг дременути від нас, а Вася та Толян урочисто марширували по краях і трохи позаду. Після того, як Альониного нареченого вкладали на стоматологічне крісло, кожен з нас займав завчасно обговорену позицію. Я чекав внизу на подвір’ї, щоб перехоплювати Тьомика, якщо він раптом надумає дати драла через вікно, Толян чатував біля дверей кабінету, а Вася чергував на сходах пожежного виходу. Слід відзначити, що на перших порах протезування проходило успішно. Втім, найважче ще було попереду.
Наприкінці одного із завершальних сеансів Василь Кіндратович відвів мене вбік і шепнув на вухо:
– У нього там в одному зубі дірочка… ну, карієс…
– І шо? – прошепотів я.
– Треба було б полікувати, пломбу поставити.
– То лікуйте, – не зовсім упевнено заявив я, – за гроші не думайте.
Лікар замотав туди‑сюди головою.
– Ваш боєць – в цілому нормальний хлопець, непогано тримається, у мене в зоопарку бувало траплялися крокодили з набагато гіршим характером, але… – дантист зробив невелику паузу, зосередивши на мені серйозний погляд, – дірочку доведеться багато свердлити, і я боюсь, що… ну… цеє…
Я ковтнув слину, міцно‑міцно стиснув кулаки, зміркувавши, що якщо робити, то все й одразу, адже пройде півстоліття, перш ніж я зможу вдруге затягти Тьомика до стоматолога, і пролопотів:
– Все одно лікуйте. Сподіваюся, він нічого не помітить…
Але він помітив… В останній день, коли в Артема в роті вже стояли всі зуби і мій товариш ладнався встати з крісла й назавжди залишити ненависну йому кімнату з білими стінами, білою підлогою та білою й страшною бормашиною, Кіндратович почав висвердлювати той клятий карієс…
Я, на щастя, не бачив, що там у них творилося. До мене доносився лиш брязкіт інструментів, гуркіт потрощеного обладнання, верещання Тьомика, воєнні матюки сержантів та лікареві вигуки: «Держіть його, хлопці! Тримайте, трясця вашій матері!», які почергово долинали з різних кутків кабінету.
Першим з кабінету вискочив один з сержантів. Могучий плечистий дядько кричав, наче дівуля в істериці, і ледь не плакав. Неначе змилений кінь він промчав повз мене, потім ненароком перечепився через якийсь стільчик у коридорі і простягнувся долілиць. Бідолашка миттю зірвався на рівні ноги, подивився на мене божевільним поглядом і залементував:
– Я був у Афгані! Я бачив трупи! На моїх очах горіли цілі селища! Але такого… такого… О, ні! З мене досить! – він схопився руками за голову і погнав до виходу з лікарні.
Кіндратович та його другий напарник не здавалися.
Вовтузіння у кабінеті не припинялося ще з годину, після чого раптово запала гнітюча мовчанка. Згодом двері повільно прочинилися, в порозі з’явилась кремезна постать Кіндратовича. Він хитався. Не так щоб дуже сильно, але хитався. За ним на підлозі зі скрученими за спиною руками валялося бездиханне тіло мого напарника. Асистент Кіндратовича лежав на спині в протилежному куті палати і важко дихав. Наче боксер після завершення 12‑го раунду.
Я мерщій підскочив до стоматолога.
– Ну що, лікарю?
Доктор стояв, по лікті забризканий кров’ю, з величезним темно‑фіалковим синцем під оком, тримаючи в руках жмут Тьомикового волосся.
– Буде жити… – стримано сказав він.
– Фуф, – зітхнув я з полегшенням.
– …але наступного разу я рекомендував би пристрелити його, перш ніж вести до стоматолога.
Таким чином Тьомику вставили назад чотири зуби, і я міг зі спокійною душею приступити до планування чоловічої вечірки.
Щоб ви розуміли, головною метою підготовки «мальчішніка» було зовсім не визначення того, куди ми з пацанами підемо бенкетувати, що там будемо робити і скільки питимемо горілки. В дійсності першочергове завдання, яке я мав розв’язати під час планування, – це як спекатися орангутанга Васі. Причому спекатися якнайшвидше, якнайдовше і так, щоб він при цьому нікого з нас не потовк до напівпритомного стану. Я по черзі перебирав у голові найнеймовірніші плани, але один за одним їх відбраковував, як абсолютно нереальні або ж занадто небезпечні для здоров’я інших п’яти учасників «мальчішніка». Зрештою я придумав одну просту і дуже дієву штуку, яка в майбутньому повністю виправдала мої сподівання…
Місяць, що лишався до вечірки, промайнув у мармеладному очікуванні зовсім швидко й непомітно. Аж ось нарешті настав той великий і разом з тим трохи сумний день, коли Тьомик мусив востаннє вдихнути на повні груди благословенне повітря вільного життя і показати, чого він вартий як мужик.
«Мальчішнік» розпочався тихо й мирно, немов суботнє засідання якихось пенсіонерів, о шостій вечора в маленькій прокуреній пивничці за рогом Тьомикового будинку, де продавали найдешевше пиво у Києві. Насправді так було задумано. Ми сиділи, виструнчившись, неначе лицарі круглого столу, на високих стільчиках навкруг продовгуватого овального стола і зосереджено говорили про погоду на завтра, про ціни на нафту на світових ринках, про останню серію «Доктора Хауса» (якого ніхто з нас у дійсності не дивився), а також про те, що можна було б в увечері зайти до когось додому й пограти в шахи. Вася, схожий на грізну й неприступну Джомолунгму, похмуро здіймався серед нас, зі сповненим гідності поглядом тримаючи руку на пульсі подій. За годину, насилу видудливши по келиху пива, я замовив усім ще по одному, щоправда, цього разу 0,33 літра замість 0,5. Вася скоса глипнув на мене і схвально кивнув.
Розносячи пиво, офіціантка ніби випадково налягла грудьми прямо на Альониного брата. Тупоголовий Вася виявився не готовим до такого несподіваного повороту подій і трохи розгубився. В цей час я непомітно висипав у пивний кубок нашого доблесного спортсмена цілу пачечку перетертих у порошок таблеток пургену… Ми розібрали фіали, відпили з них пива і продовжили розмови про погоду. Через п’ятнадцять хвилин мій конгеніальний план позбавлення від кікбоксера Васі вступив у головну фазу. Кремезний хлопець різко зблід, його очі немислимо розширилися, а на лобі проступили краплини холодного поту. Нічого ще не розуміючи, сіромаха вхопився руками за маленький бокал так, наче той міг порятувати його. Не спускаючи з Васі очей, я подав незримий знак товаришам, мовляв, пацани, будьте напоготові. Готовність номер один!
Але Вася, мушу визнати, молодець. Боєць, що там казати. Не дарма ж майстер спорту! Він тримався ще вісім з половиною хвилин, після чого заплакав і навпростець через увесь зал, через столи та стільчики, помчав у туалет. Щойно його дебела фігура зникла за дверима клозету, ми вп’ятьох підірвалися і вихором вилетіли з пивнички. Хлопців не треба було підганяти. На вулиці нас уже чекало завбачливо викликане мною таксі. Регочучи, немов ненормальні, ми запхалися в машину.
– Дискоклуб «Shooters»! – зраділо прокричав я водію, а тоді повернувся до товаришів, які, зігнувшись в три погибелі, розмістилися на задньому сидінні: – Ну що, друзі?! Вечірка починається!
Авто поволі рушило.
– Він тебе приб’є, коли прийде до тями, – сказав мені Толян.
– Кілька днів він не відходитиме від туалету, – відповів я, сміючись. – А через сорок вісім годин Тьомик стане його родичем і подбає про індульгенцію для мене. Так що мені нема чого боятися. Правда ж, Артеме?
Тьомик промовчав, замріяно проводжаючи очима потерті київські багатоповерхівки, що неквапом пропливали за вікном на фоні рожевих, світло‑синіх та блідо‑оранжевих мазків призахідного неба…
Через півгодини ми, аж попискуючи від утіхи, заходили в «Shooters». Музика гриміла, наче канонада морського бою. Прожектори поливали наші голови снопами різнокольорових іскор. Попри те, що зал в таку ранню годину ще був напівпорожнім, хлопці вже нагледіли кількох непоганих краль коло барної стійки. Ми замовили собі перші коктейлі, після чого Пітер повернувся до мене й на радощах поплескав руками по обох плечах:
– Чувак! – загорлав він мені над вухом, перекрикуючи оглушливу музику. – Ми запам’ятаємо цю ніч навіки!

4

…На жаль, Петро дуже сильно помилявся. На ранок наступного дня я не пам’ятав нічогісінько з того, що відбувалося минулої ночі.
Я прокинувся в одязі, з жахливим шумом у голові, смертоносним перегаром, від якого задихнувся б навіть Змій Горинич, та ще й посеред незнайомої квартири. Мене розбудив дзенькіт власного мобільного. Неслухняними руками я дістав телефон з кишені і приклав до вуха. Дзвонив Пітер.
– Ти де зараз? – перелякано спитав він, не вітаючись.
Я протер очі і, насилу ворушачи задерев’янілим язиком, промурмотав:
– Ем‑м‑м… По ходу, в чиїйсь квартирі.
– Ти хоч у Києві?
Я важко підвівся, підійшов до вікна і визирнув на вулицю, потім ще раз обдивився кімнату.
– По‑моєму, так. Я десь у Києві. Тут у квартирі ще ялинка стоїть з Нового року, – додав я, помітивши пістряве новорічне дерево, що здіймалось посеред кімнати.
Оскільки за вікном була середина травня, здогадатися про те, що переді мною ялинка, можна було лише по обсипаним блискітками новорічним іграшкам на голих гілках та купі пожовтілих голок внизу під деревом.
– А телевізор у кімнаті є? – почав допитуватися Петя.
– Так. Сріблястий «Samsung», на ньому ще лежить розкрита книга… – я підійшов і взяв книгу в руки.
– …Бернар Вербер «Імперія ангелів», – замість мене договорив мій товариш.
– Ого! – я немало здивувався. – Точно! А звідкіля ти знаєш?
– Знаю… Бо це моя квартира, – похмуро докінчив Пітер.
– Е‑е‑е… – я ще більше сторопів. – Чувак, а що я тут роблю?
– Це ти в мене питаєш?!
Я напружився і спробував пригадати хоч якісь події минулої ночі, однак мої потуги потерпіли повне фіаско. Не знаючи, як далі продовжувати розмову, я поцікавився:
– А ти де?
– А я… я щойно прокинувся, – затинаючись, пробурмотів Петро у відповідь.
– Де?
– В міліції…
– Ясно, – мугикнув я, хоча в дійсності нічого не було ясно.
Кілька секунд ми обоє мовчали, натужно сопучи в слухавки. Обоє хотіли сказати чи спитати щось дуже важливе, але соромились.
– Чувак… кгм… а що вчора було? – зрештою відважився почати Пітер.
Я прикусив язика. Це було точно те ж саме питання, яке я хотів задати Петі.
– Я не пам’ятаю, – прошепотів я в телефон.
– Та я не про якісь конкретні дії, – поправився Петя, – я питаю в загальному…
– А‑а‑а, – протягнув я і подумав, що хтось, видно, вчора випив навіть більше за мене. – Ну… в Тьомика була чоловіча вечірка…
З трубки донеслося гучне ляскання. То, певно, Петро влупив собі по лобі.
– А я то думаю, чого це я геть нічого не пам’ятаю! Почекай… Чекай… То виходить, що Тьомик одружується?
– Так, – з сумом видихнув я.
– Ай‑яй‑яй! Це ж треба… – скрушно прохрипів мій товариш.
Далі він почав лопотіти про те, як у нього болить голова, що він загубив правий черевик і футболку йому хтось подер аж у трьох місцях, одначе я не хотів усього того слухати і спинив його пінястий монолог:
– Слухай, друже, а ти не знаєш, де зараз Артем?
– Я? Е‑е‑е… Ні. Уявлення не маю. Він мав бути з тобою.
– Справді? – здивувався я.
– Ага.
– Хм… Дивно це все якось… – я вже починав хвилюватися. – Ну, тоді бувай!
– Бувай, друже!
Я спробував передзвонити Артемові на мобільний телефон, однак голос у трубці повідомив, що абонент знаходиться поза зоною досяжності. Затим я телефонував йому на квартиру, дзвонив батькам, обережно випитуючи, чи їхнє поторсане Мексикою чадо бува не ночувало у них дома, і навіть видзвонював Тьомиковим сусідам, одначе відучора ніхто не бачив мого напарника.
Після того я набрав Толяна. На жаль, з Толяном справи виявилися ще гіршими, аніж з Петькою. Толик забув не тільки вчорашні події, але й кличку своєї собаки і день народження тещі. Бідолашка не міг пригадати навіть, хто такий Тьомик. Мене він сплутав зі своїм двоюрідним братом, якого три роки тому переїхав бензовоз. Тож я сердито чортихнувся і, втямивши, що з Толяна нічого не вичавити навіть під тортурами, припинив розмову.
Кілька разів я намагався додзвонитися до Миколи, ще одного свідка, який міг пролити світло ясності на ланцюжок загадкових подій вчорашньої ночі. Однак Микола не відповідав. (Забігаючи наперед, скажу, що Коляна ще довго ніхто не бачив. Хлопець прикотив додому аж через два тижні після чоловічої вечірки. Голодний, обірваний, з побитою мордою і чиїмось подраним баяном під пахвою. Причому мордяку йому таки добряче хтось начистив – синій був, мов кабачок, рідні відразу навіть і впізнати не подужали. Нікому нічого не пояснив, набив пузо їжею, спитав, чи женився Тьомик, почув відповідь, впав, заснув і проспав безпробудно дві доби.)
Потому я обдзвонив інших наших друзів, навіть тих, котрі не мали ніякого відношення до весілля та вечірки, але жоден з них не міг нічого сказати про ймовірне місцезнаходження Тьомика. Переляканий, я почав телефонувати у різні відділки міліції, в лікарні і навіть у морг, однак результат лишався незмінним: ніхто не чув, не бачив і нічого не знає про високого русявого хлопця на ім’я Артем.
Васі я дзвонити не став.

5

Наступного дня Артем так і не з’явився. Трохи опритомнівши після фатального похмілля, я зібрався з силами і продовжив пошуки, відчуваючи, як десь у грудях наростає, немов смертоносна снігова лавина, токсичне хвилювання. Я відчував, як воно плюскається десь унизу живота, поволі розносячись тілом, проникаючи і отруюючи кожну клітину. Ситуація ускладнювалася тим, що з самого ранку кожних півгодини мені дзвонив Вася. Я стискував кулаки, потім тремтячими руками хрестився і… не відповідав.
…Я розгублено тупцяв посеред Хрещатика і гарячково обмізковував ситуацію. Отже, Тьомика ніде нема, він не з’являвся дома і не відповідає на дзвінки, а у мене страшенно болить голова і є всього півтори доби, щоби знайти напарника. Інакше… Мені не хотілося навіть думати, що буде інакше. За Альону я не дуже переживав, вона дівка бувала, кілька днів порюмсає і заспокоїться, але Вася… З Васею могли бути проблеми. Хлопчина, поза всяким сумнівом, сприйме Тьомикове зникнення як особисту образу і навряд чи повірить, що моя скромна персона до цього непричетна або, навіть якщо й причетна, що я нічого не пам’ятаю. Я вже, здається, казав вам: Вася у нас кікбоксер і голими руками може поколошматити так, що на вулиці мене сприйматимуть за зеленого інопланетянина. Це, повторюсь, голими руками, а іноді він ще в кожну руку бере по цеглині… Тоді його не зупинить навіть ціла танкова дивізія.
Єдине, що я чітко пам’ятав, – це те, що наша славетна вечірка почалася в «Shooters’і». Я свиснув таксі й, навіть не питаючи за гроші, назвав адресу. Водій кивнув, і ми поїхали.
У «Shooters’і» я так нічого й не дізнався, оскільки щойно наблизився до входу, охоронці миттю впізнали мене, заревіли в один голос, наче африканські буйволи, і почали товкти мій багатостраждальний писок своїми пудовими кулачищами. Я, зрозуміло, трохи образився і нічого розпитувати у них не став.
Настрій відразу попсувався. Після того моменту, коли ми з хлопцями ввалилися в «Shooters», я більше нічого не пам’ятав. Складалося враження, наче, переступивши поріг того бісового клубу, я бебехнувся прямісінько у велетенську діжку з молоком чи потрапив на широчезне поле, де заблукав у густому, мов кисіль, тумані. Нічого! У голові не лишилося нічого – жодного образу, слова чи думки, які нагадували б про пригоди вчорашньої ночі. Хоча сумував я недовго, оскільки зразу після того, як мене відколошматили під входом у «Shooters», у кишені задеренчав мобільний. Дзвонив Толян.
– Максе, друже, ти як там? – з перших його слів я зрозумів, що хлопець, на щастя, прийшов до тями.
– Шукаю того клятого Тьомика. Запропастився десь, зараза, і… хто його зна’, що в нього на умі. А я вже встиг отримати добрячої припарки від охоронців під «Shooters’ом»…
– Чувак, мені щойно телефонували з «Авалону»! – перебив мене Толян.
– І що? – моє серце радісно затьохкало.
– Сказали, що я там учора вночі загубив водійське посвідчення. Просили прийти забрати. Я подумав, що це може тобі якось допомогти.
Я моментально оживився.
– Толику, ти справжній друг! – заволав я у телефон. – Значить, ми були в «Авалоні»! Навіть і не знаю, щоб я робив без тебе і твого посвідчення.
Я поспішно розпрощався з Толяном, пообіцявши тримати його в курсі подій, а тоді на всіх парах почесав у «Авалон». Цього разу я вчинив хитріше і наближався до охоронців дуже обережно, готовий при найменшому натяку на агресивні дії з їхнього боку накивати п’ятами. Двійко двометрових бугаїв, що тупцяли обабіч входу, дуже уважно й прискіпливо роздивлялися мене. Я зі свого боку свердлив їх поглядом і потроху підсувався, зважуючи кожен свій крок, немов сапер на мінному полі. В якусь мить туполобі бички, безперечно, розпізнали мене і одночасно сильно насупилися. Втім, цього разу мене не били і навіть дозволили зайти всередину того гадючника. Я чемно заплатив за вхід і прослизнув на танцмайданчик, звідки піднявся на другий поверх, аби в першу чергу поговорити з барменом. Одна з клубних дівчат, що самозакохано дриґалась на підтанцьовках, побачивши мене, пронизливо заверещала і, втративши свідомість, гримнулася зі свого п’ятачка вниз на танцювальну площадку. Я нахилив голову і вдав, що нічого не помітив.
Високий, коротко стрижений бармен з відсутнім виразом на обличчі також впізнав мене. Я помітив, як у нього затремтіли руки, але за мить хлопець погамував себе. Аби трохи розв’язати йому язика, я недбало виклав на стійку кілька стогривневих купюр і почав розпитувати, чи не пам’ятає він чогось незвичайного, що трапилося позаминулої ночі. Хлопець без особливих проблем пригадав нашу компанію. Я пропущу ту частину його оповіді, яка стосується всіх неподобств, що ми виробляли, хоча іноді просто не міг йому повірити. Потім спитав про Тьомика. Бармен задумався і відказав, що з нами справді прийшов статурний русявий хлопчина з сумними синіми очима, який пив менше всіх і, на відміну від інших, поводився цілком пристойно. Згодом він кудись зник. Куди він подівся, бармен не знає, а ми вчотирьох, втомившись лазити на балюстраду і хапати танцівниць за ноги, спіймали таксі й поїхали до якогось іншого клубу…

6

Деякі анонімні джерела стверджують, що я став безпосереднім винуватцем подальших подій, так би мовити, головним натхненником Тьомика. Однак, панове, поклавши руку на серце, мушу сказати, що все це – брудний наклеп. Насправді в даній історії я виконував роль безмовного спостерігача, або радше – безвольної трісочки, яку проти її волі тягне за течією ріка життя.
Тьомик подзвонив мені, коли я вже втратив будь‑яку надію його знайти, – за кілька годин до початку шлюбної церемонії. (За кілька хвилин до того мені телефонувала Альона, його наречена, і схвильованим голосом допитувалася, що, в біса, діється, оскільки її коханий уже другий день не виходить на зв’язок. Я збрехав, запевнивши її, що все в порядку і що ми з Артемом просто готуємо для неї і для всіх гостей веселий сюрприз.)
– О Господи! Чувак, ти де?! – закричав я у трубку. – Я ж на тебе чекаю! Всі на тебе чекають! Церемонія почнеться за кілька годин!
Тьомик зітхнув:
– Я у Стокгольмі.
На якусь мить у мене перехопило дихання, але я швидко оговтався:
– У якому такому Стокгольмі?! Блін!
– У шведському.
«О, – думаю, – приїхали…»
– Та я розумію, що не в мозамбікському! Що ти там, в біса, робиш?
– Ех… – це все, що відказав Тьомик на моє невигадливе запитання. А потім додав: – Максе, здається, ти не розумієш…
Але я, здається, вже починав розуміти. Свобода перемогла. Останній ковток такого чистого й п’янкого, запаморочливо вільного повітря став поперек горла.
– Що будемо робити? – нарешті тихо спитав я.
Тьомик мовчав, а я розмишляв над тим, що комусь таки доведеться відрапортувати про дезертирство нареченого гостям і самій нареченій. Зрештою мій друзяка обізвався до мене тихим, наче не своїм голосом і промовив, ніби прочитавши мої думки:
– Ну, ти ж їм скажи… усім… Тільки ж якось так культурніше скажи, щоб нікого сильно не травмувати.
– Добре, – сказав я, – скажу.
А сам подумав, що травмують, мабуть, мене, коли я принесу сю світлу й радісну новину в розбурханий рій Альониних родичів у самий розпал шлюбної церемонії…

7

Я проштовхався крізь натовп і вийшов перед юрмиськом. Окинув усіх напруженим поглядом, підсвідомо шукаючи очима Васю як найбільш імовірне джерело смертельної небезпеки для свого здоров’я. Але де ж його вирізниш серед такого натовпу? Всі, як один, у костюмчиках, безкровних сорочках і краватках. Наче китайці, блін.
Якийсь час на мене ніхто не звертав уваги, адже народ чекав появи нареченого. Зрештою, скреготнувши зубами, я розтулив рота і трохи напиндючено проказав:
– Значить так, слухайте мене уважно! – дуже серйозно почав я, витримав коротку паузу, чекаючи, поки в залі заляже тиша, а затим продовжив: – Пішли всі на фіг!!! Це довбане весілля від початку було дурнуватою затією, а тому зараз усе відміняється! І скасовується все з однієї простої причини: жених визнав за краще звалити на хрін! – я знову затих на якусь мить.
Було чути, як дзижчать та б’ються об віконні шибки мухи. Якась жіночка у дальньому куті зали з останніх сил утримувала когось попід руки і кричала: «Вася, нє нада! Нє нада трупов, Вася!»
Альона зблідла. Я перевів подих і скоромовкою закінчив:
– І ви теж, мої любі цуцики, котіться тепер усі під три чорти!
…Ну, спіймати мене, звичайно, не спіймали (як же все‑таки добре, що після Мексики я підтримував себе у фізичній формі). Зате гналися за мною аж до самого аеропорту.

8

Літак, ледь помітно похитуючись, повз у повітрі над злітною смугою Арланди, головного стокгольмського аеропорту. За мить колеса вискнули, торкнувшись сірого бетону, і пілот перемкнув двигуни на реверсний режим, аби вповільнити стотонного реактивника. Протягом двогодинного перельоту я врешті‑решт спромігся вгамувати розбурхані погонею нерви й притлумити тремтіння в кінцівках. Тепер же я смаковито обмірковував, що зроблю з тим козлом, з моїм Тьомиком, коли його побачу.
Артем, як я і думав, відпочивав у маленькій кімнатчині на горищі свого багатоквартирного будинку, де п’ятнадцять місяців тому зародилася наша навіжена мексиканська авантюра. Побачивши мене у дверях, мій товариш зраділо підхопився назустріч.
Я, проте, зовсім не поділяв його ентузіазму. Я лупав на нього, наче бик на червону ганчірку. В той момент я жалкував, що канкунський чемпіон у першій важкій вазі не до кінця вибив мізки з тієї дурнуватої макітри, я думав, що краще б ця русява падлюка мовчала до скону від самої Мериди, я шкодував, що його не затоптав на смерть мексиканський слон і не порішив стоматолог у Сан‑Крістобалі. Я відкинув убік дорожню сумку, стиснув кулаки і вже готовий був натовкти його нахабну білобрису морду, коли Тьомик посміхнувся, і… я отетерів!
– Чувак! Чувак! Що за фігня?! Де твої зуби?!!
В Артема не було двох з тих зубів, які ми з таким трудом вставили йому перед «весіллям».
– Я їх виколупав, – гордо заявив мій друзяка.
– На фіга?!!
– Не знаю. Муляли. Псували карму. Так красце, правда? – і Тьомик ще раз широко всміхнувся.
Я замовк, подивився на нього і довго‑довго думав, що б його сказати. Зрештою я теж усміхнувся і спокійно проказав:
– Радий тебе бачити, друже.
– І я тез, – відказав Тьомик, і ми по‑товариськи міцно обнялися.
– Пішли на пиво, обмиємо твоє «одруження», – запропонував я.
– Післи! Пам’ятаєс той бар на Gamla Stan’і з якимись гоблінами замість офісіянтів?
– Це там, де ми ледь не повісили на люстрі бармена, коли він приніс нам пиво з мушкою в бокалі?
– Ага!
– Ну, пішли…
Ми вискочили надвір і, по‑діловому заклавши руки в кишені, неквапом посунули в напрямку центру шведської столиці. Сонце стояло високо, виплескуючи на стокгольмську брущатку безкінечні потоки об’ємного світла. Я енергійно висвистував якусь мелодію, коли це Тьомик знехотя обізвався до мене, неуважно видивляючись щось попереду:
– Слухай… цейво… я шо хотів спитать… А як там Альона?
Я знизав плечима і глибокодумно відповів:
– Як у футболі: коли жених не з’являється на шлюбну церемонію, нареченій автоматично зараховується технічна поразка.
– Ги! – розплився у посмішці Тьомик.
– Ги‑ги! – я поплескав його по плечу. – А ось і наш паб, друже!..

ДАЛІ БУДЕ…

26 квітня, 1–4 червня, 10–13 грудня 2009 – 14–17 січня 2010 // Київ, Фоз‑ду‑Іґуасý (Бразилія), Флоріанополіс (Бразилія)